Читати книгу - "Яр"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Це рішення повернулось на мою користь, бо Семен Семенович справді виявився хворим, я три дні пролежав у загальній камері, за ці три дні мене не викликали на допит, натомість товариші по нещастю встигли трохи просвітити мене, початківця. Хоча поради давали протилежні. Одні радили визнавати все, мовляв, чим більше посадять, тим швидше буде доведено цю справу до абсурду, Сталій тоді довідається, що нас переслідують безневинно, і всіх звелить повипускати. Інші арештанти закликали нічого не визнавати, бо хоч того, хто визнав себе винним, перестають катувати, але вилучають із загальних камер; ходять чутки, ніби їх тут-таки, в Лук'янівці, і розстрілюють, а трупи ночами вивозять і скидають у ями десь під Києвом, начебто в Биківні.
Я вирішив усе заперечувати, коли так або так смерть. Хоча ще й не знав до пуття, чого від мене вимагають.
Розділ десятийАнтоновій Паші все життя не щастило, і вона могла б заприсягтися, що це почалось із дня її народження. По-перше, вона з'явилась на світ Божий другою, через п'ять годин після брата Миколи, і Микола потім завжди вважав Пашу молодшою. Крім того, не останню роль у всіх її нещастях відігравало й ім'я, якого вона соромилась і яке ненавиділа: П-пара-аска. Аж губи липнуть...
Народилася Паша в сім'ї, де тільки старших за неї було десятеро сестер і п'ять братів, не враховуючи Миколи. Усі п'ятнадцятеро спали двома великими колоніями за віковим цензом: більші на полу, менші — на печі. Як вони мирилися там — про те годі й казати, тож двоє близнюків були зустрінуті без особливого ентузіазму.
Вона все життя лишалась маминою мазункою, хоч після неї народилося ще п'ятеро дітей. Тільки їй дали завершити сьомий клас, бо на всіх у батька грошей не стачило б. Але людина з семирічкою була для Яру не абичим. П'ятнадцятирічній Паші запропонували роботу в райвиконкомі, та вона мріяла про інше й відмовилась. Кілька років підряд вступала до педагогічного училища, однак невдало. Тоді вона повернула свою мрію на інше: поклала собі вийти заміж за вчителя.
Дівчина з неї вдалася гарна — і станом, і з лиця, про освіту нема чого й казати, але сталося так, що вчителі до Яру приїздили майже виключно поодружувані. Паша чекала, відмовляючись од усіх дівочих радощів, чекала на того вимріяного, якого, проте, не було й не було. Її подруги одна по одній знаходили собі пару й виходили заміж за тих, кими вона, горда й неприступна, нехтувала. Пашин же обранець не з'являвся. Дівчина відцуралася й останніх зв'язків, які ще були в неї в Ярі, і почала ходити на вечірки та інші розваги в найближчі села — Веприки, Улянівку, Йванів. Але й там їй щастило не більше, ніж удома.
Коли ж Паша нарешті схаменулася й пошукала своїх колишніх подруг, їх уже не було, усі вони гойдали колиски або водили маляток за ручку. Дівчина вперше тверезо подивилася на себе й зрозуміла, що дівоча краса й направду невічна. Паші майнув двадцять третій, а для Яру це вже вважалося чимось близьким до критичного віку.
Не довго думавши, вона сама запропонувала демобілізованому будьонівцю вийти за нього заміж. Він був не дуже гарний, чорний, як жук, і навіть трохи побитий віспою, але життя однаково втратило в Пашиних очах усю романтичну принаду, вона вже не сподівалась од нього жодних радощів, і заміж хотіла вийти тільки з сорому перед сусідами та колишніми подругами.
Циганкуватий хлопець, який ніколи б у житті не наважився сказати ярівській красуні бодай слово про кохання, вона ж не одному кращому дала гарбуза, — відразу пристав на її пропозицію. Весілля відгуляли бучне, бо батько нареченого, Іван Я гола, був у Ярі не останньою людиною, свого часу навіть очолював містечковий комнезам, а після колективізації — бригаду в колгоспі. Паша поводилася дуже бадьоро, була весела, як мовби й насправді цілий вік чекала цього рябуватого жука в будьонівському галіфе. І тільки раз один, під час реєстрації шлюбу, заплакала. Невже вона відтепер до свого нелюбого ймення причепить ще й оце гидке прізвище? Параска Ягола... Ух!
Зціпивши зуби, вона лягла у своє перше подружнє ліжко. Усі легенди про цю ніч виявилися брехнею. Їй було неприємно дивитись на свого несподіваного чоловіка, що блаженно вилежував поряд, сонькувато муркаючи, мов кіт, якому дали сала. Так тривало з місяць, і Паша вже не знала, що робити: йти назад у батьківську хату, чи, може, повіятися світ за очі на Далекий Схід або «Домбас».
Згодом ця відраза потроху вляглась, а ще за місяць у Паші прокинулося якесь нове, невідоме їй єство. Вона, сама собі дивуючись, почала з нетерпінням чекати тієї години, коли можна буде замкнутись із Антоном на своїй половині хати, забувши про все на світі. Антін більше не здавався їй ні рябим, ні чорним, Паші подобалася вже навіть його грубувата мова й грубуваті пестощі. Вона раптом зайнялася до нього таким палким коханням, якого в собі й не підозрювала. І коли народився хлопчик, не погодилася назвати його ніяк інакше, тільки йменням чоловіка. Так і в Пашиній родині виявилося два тезки, але то була вже зовсім інша річ.
Обидва Антони забирали тепер увесь її вільний і невільний час, але Паша не скаржилася. Свої дівочі мрії вона передарувала синові, поклявшись будь-що виростити з нього вчителя. І коли до них почав учащати Максим, Паша без поганих подумів вітала його в своєму домі. Поки то ще виросте й вивчиться її Антось, а тепер можна зродичатися з учителем. І хоч часи були непевні й тривожні, вона не докучала зовиці та Максимові.
Проте, робила це досить тактовно. Якщо хлопець приходив, а вона була в Оленчиній кімнаті, то лишалася там і ще якийсь час, а тоді йшла до себе чи годувати немовля, чи заколисати його, якщо плакало, і більше вже не верталася.
Якщо ж ні тієї, ні іншої причини не було, вона «раптом» згадувала й ніби сама до себе заклопотано
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Яр», після закриття браузера.