Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
І виходиш ти сам, і хода не сутулиться,
Ти — людина і иебо,
Тополя і вулиця.
Що ж, бува, й лікарі помиляються вперті, Стань до помочі їм, молода звитяго!
І щебече вулиця, далека од смерті,
Костю мій, Костю, синьоокий бродяго...
* -І!
*
Не можу бачить, як людина плаче, Здригаючи плечима безутішно,
Ковтаючи важкий клубок гіркоти Чи болю й смутку. Не виношу сліз,
, Скупих .і незриданних в самотині,
В нужді, буває, у тяжкій образі,
Гірких і сивих не виношу сліз.
Це, мабуть, з того, що малим дитям Я їх багато бачив: нас шестірко
Дивилося, як мати біля печі Картоплю чистила й скупа сльоза їй по щоці повзла і вже зникала В начищеній картоплі, потім друга З’являлася і, стерта кулачком,
Ще довго червоніла на обличчі.
І вже тепер, як десь її загледжу, Оту сльозу, то затремчу руками,
І-сам не свій, і вся душа болить І хмуриться, немов тісна кутина У нашій хаті, де палає вогник І клекотить картопля в казанку, Присолена не сіллю, а сльозою.
РОЗЛУКА
В югославськім Дубровнику 17 в ранній рані, Над столітніми плитами, як в Колізеї18, Трамонтана19 свистить «а блакитнім Ядрані20, І хитаються зорі, мов орхідеї.
І дівчаток схиляються голови русії,
І ведуться з поетами довгі дискусії,
Реалізм і романтика, повна цитатами,
І десяток ще ізмів,— одна морока!
Тільки ти, любов моя, десь за Карпатами Все бриниш і тривожиш, струна одинока.
За Карпати, за плаї, за поля сивуваті Посилаю надію щодня опівночі,
Ти, можливо, заснула в малій кімнаті,
Моє серце поклавши Під заплакані очі.
Плеще хвиля ядранська в вечірній заграві, Піднімає бурунчики білі-білі,—
Ні, то руки твої, молоді і ласкаві,
В українському сонечку позолотілі.
У трамвайних дзвінках,
в приймачах,
у- локаторі
Голосок той бринить,
як сирітка без матері:
— Чи тобі ж там (не холодно в зношенім світрі?
— Чи тобі ж там...—
І рветься,
як вічність, на вітрі.
1 не сплю, і не їм,
і не йду до готелю,
Світ зім’явши
і серце покривши мукою,
Авійоии ревуть
і небесну стелю Рвуть надвоє печаллю й моєю розлукою.
Так суха блискавиця згорає блискою,
Так підбитий пташок ячить в Понизов’ю,
Так стривожена мати стоїть над колискою,
Так згораю один над своєю любов’ю.
І надіюсь, і жду, що настане година,
З молодими вітрами,
з барвінком у ночі,
Бо на світі,
у Києві
є ще людина,
Що кладе моє серце Під заплакані очі..
ЕЛЕГІЯ
Отак пролечу сніжком над долиною, Вересневим дощиком в щедрім полі, Стану в житті малою хвилиною, Чорною гілкою на тополі;
Чорною гілкою, гілкою синьою, Яблуком. Променем. Просто росиною. І запишуть трави мою іменную,
І побачить серце — мов кулю земную.
Розгойдає сонце свої качелі,
І бджолині вдарять віолончелі;
Над тими шляхами — де так ходилось! Над тими літами — де так любилось!
Не доїдено хліба свого до останку,
Не доціловаио очей на світанку,
Не докуто словечка, бо впала туча,
Не доміряно правди: вона колюча.
Написав ці рядки жартома неначе,
А мій друг сидить і над ними плаче.
* **
*
За літами і за ракетами Все шукаю своїх ознак, Вечоровими фіолетами Зацвітає на серці мак.
Та сказати б усе по щирості,
Та все лихо спалить в огні,
Та іще б на вершечок вирости,
' Щоб ходити з людьми врівні.
Тільки кривду купують золотом, Тільки в сріблі несуть гроби, Горде слово, розкуте молотом, Переважує всі скарби.
Не братаю його з туманами [ гартую не на біду,
Молодими меридіанами Я на карту його кладу.
Та з собою самим не в згоді я, Рву те слово напополам. Обізвися ж, моя мелодіє,
Я за тебе й життя віддам...
* *
*
Дерево вміє жити,
Вміє землю корінням рити,
А в безсмертя іде з художником,
Якщо будуть дереворити.
Звиснуть яблука пурпурові,
Чорна кора під небом високим,
Якщо в художника вибухне з крові Щебет гілля із весняним соком.
Буде картина жити без старості,
Схожа на біль, на солодку муку,
Якщо художник од земної парості Та не відніме в мозолях руку І
* *
*
А коли зацвітали бузки багаті,
Я маленьким виходив на стежку биту,
І найперш помічав стовбурці корчуваті, Із яких набирались бузки блакиту.
А тепер задивляюсь на цвіт до ночі,
До тремтіння у серці,
До тихої муки,
А бузок піднімає блакитні очі І вдивляється в мої Корчуваті руки.
* *
*
Пароплав іде по важкій воді,
По синій воді, по весняній воді,
З кручі Шевченко підводить очі Мудрі, задумливо-молоді.
А на пароплаві сонце з півдня,
А на пароплаві хвацька гульня: Нейлонові мальчики в танці течуть, Пластмасові девочки джазики тчуть;
Всі наче стругані з-під рубанку, Серійно роблені на світанку,
Мов херувимчики, ліплені з воску, Жаль мені бога і матку боску!
Жінка сидить біля капітана В керзових чоботях,
Чорний хліб і жовте яблуко — Полуднує.
Чорний хліб і жовте яблуко В гудзуватій долоні.
Крутиться, мутиться танець-заблука В одному тоні,
Та'радіола, розкривши жабрики, Хрипить на скопі.
А нейлонові мальчики в танці течуть,
А пластмасові девочки джазики тчуть...
БАЛАДА
Мій дядько Васюта, людина проста, Любив не долини, а там, де круто, Борідкою схож на Ісуса Христа,
Губами ж смоктав самогонку люто.
До друзів був добрий — сорочку з плеча, Дівчаток любив, а навіщо амбіція? Персонально в особі Матюші Грача Його поважала сільська міліція.
Мав собі хату на три кути,
В четвертому кутику — хід до печі,
Земля йому й вітер були як брати І небо сестрою було, до речі.
Мав собі голос, як щедрий колос,
Та одну кожушинку, та один пояс,
Та одну лиш нічку на час розплати,
Та в партизанах аж три гранати.
Німці придумали кару люту,
Вішали Василика, Васю, Васюту,
І місяць торкався йому до плеча,
І земля у ватнику блідла видом,
І сльози лились у Матюші Грача,
Коли він із фронту прийшов інвалідом.
# *
*
По роботі у полі ударило било,
Полилось, попливло
повечірніми дзвонами,
І зіходились люди, закінчивши діло,
По міжряддях,
квадратах
зеленими гонами.
Комбайнери, як статуї,
в бронзу окуті,
І легенькі дідки,
мов сухенькі папіруси,
І поважні інспектори
в сивім мазуті,
Що усе їм відомо,
від хліба до вірусів, їх дівчата запрошують
вмитись, до
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.