Читати книгу - "Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Він пройшов повз їхній кеб, і чоловік і дружина добре бачили його освітлене ліхтарем обличчя. Воно аж перекривилося від глибокого хвилювання.
— На добраніч, містере Босіні!— гукнула Вініфред.
Босіні здригнувся, скинув капелюха й поспішив далі. Він, очевидно, забув про їхнє існування.
— Ну!— озвався Дарті.— Ти бачила його фізіономію? А що я казав? Оце-то оказія!
І він, смакуючи, став розводитися на цю тему.
В кебі дійшло до освідчення,— це було так очевидно, що Вініфред не зважилась боронити свої погляди.
Вона лише промовила:
— Я нікому не скажу ані слова. Навіщо збивати бучу.
На цю думку Дарті пристав негайно: вважаючи Джеймса своїм приватним заповідником, він зовсім не хотів турбувати його чужими клопотами.
— Твоя правда,— сказав він.— Нехай Сомс сам за себе дбає. Обійдеться без нас.
На цьому слові подружжя Дарті зайшло в свою оселю на Грін-стріт, за яку платив Джеймс, оселю, де їх чекав заслужений відпочинок. Настала північ, і на вулиці не лишалося жодного Форсайта, що пішов би назирці за Босіні; підгледів би, як він вернувся і став, спершись на огорожу сквера, спиною до ліхтаря; побачив би, як він стоїть там у затінку дерев і дивиться на будинок, де пітьма ховає ту, заради якої, аби лиш побачити її на одну-єдину мить, він пожертвував би всім на світі,— ту, що стала для нього тепер пахощами лип, втіленням світла й темряви, биттям його власного серця.
X. ОЗНАКИ ФОРСАЙТА
Форсайт не здатен збагнути, що він Форсайт; але молодий Джоліон це чудово розумів. Власне, він цього не усвідомлював аж до того рішучого кроку, який зробив його вигнанцем; відтоді він не міг цього забути ані на мить. Він пам'ятав про це в подружньому житті й у стосунках зі своєю другою дружиною, яка аж ніяк не належала до Форсайтів.
Він знав: якби не його тверда воля досягти своєї мети, якби не його наполегливість, якби не усвідомлення, що безглуздо втрачати те, що дісталося йому такою дорогою ціною, інакше кажучи, якби не «почуття власності», він нізащо не зміг би втримати свою дружину (а може, і не схотів би втримувати) протягом цих п'ятнадцяти років, сповнених нестатків, образ і непорозумінь; нізащо не умовив би її взяти з ним шлюб після смерті першої дружини, нізащо не пережив би усієї тієї скрути, з якої вийшов, так би мовити, поскубаний, але усміхнений.
Він належав до тих людей, що, наче маленькі китайські божки, сидять, підібгавши ноги, в клітці власного серця й безнастанно всміхаються самі до себе непевною усмішкою. А проте ця усмішка, така потайна й споконвічна, нітрохи не впливала на його вчинки, у яких, так само, як і в його підборідді й вдачі, дивовижно сполучалися лагідність і рішучість.
Він усвідомлював свою належність до Форсайтів і тоді, коли брався за роботу, коли малював свої акварелі, яким він віддавав стільки сили, завжди споглядаючи себе збоку, наче ніяк не міг сприйняти серйозно таке марне діло, й завжди почував себе трохи ніяково, що не вміє заробити пензлем більше грошей.
Отож, усвідомлюючи, як то бути Форсайтом, він сповнився співчуттям і відразою, прочитавши листа, що його надіслав йому старий Джоліон.
«Шелдрейк-Гауз,
Бродстерз
1 липня
Мій любий Джо!
(Батькова рука змінилася дуже мало за тридцять років).
Ми живемо тут ось уже два тижні, погода стоїть досить добра. Морське повітря цілюще, але моя печінка розладналася, і я охоче повернуся додому. Про Джун не можу сказати нічого втішного: здоров'я і настрій у неї без змін, тож не знаю, що з цього буде. Вона мовчить, але, певна річ, їй на думці наречений, який навряд чи досі заручений із нею, і хтозна, що в них там таке діється. Я не знаю, чи слід їй повертатися до Лондона, поки усе не з'ясується, але вона така свавільна, що будь-якої хвилини може надуматись і поїхати. Мабуть, треба комусь поговорити з Босіні й з'ясувати, які в нього наміри. Сам я побоююся заводити з ним розмову, бо, напевно, не стримаюсь і дам йому добрячого прочухана; але ти його знайомий по клубу, тож міг би побалакати з ним і вивідати, що він збирається робити. Ти, звичайно, не станеш уплутувати сюди Джун. Буду дуже радий, якщо ти за кілька днів сповістиш, чи пощастило тобі про щось дізнатися. Ця справа мене дуже тривожить, і я не маю спокою навіть уночі. Привітай від мене Джоллі й Голлі.
Щиро твій батько Джоліон Форсайт»
Молодий Джоліон так довго й уважно перечитував листа, що дружина помітила його стурбований вигляд і спитала, що сталося. Він відповів:
— Нічого.
Він. твердо вирішив ніколи не згадувати про Джун. Чого доброго, дружина ще стривожиться й подумає хтозна-що; тому він поквапився стерти з обличчя всі сліди занепокоєння, але це йому вдалося зробити не краще, аніж вдалося б його батькові: він успадкував притаманну старому Джоліонові нездатність засвоїти тонкощі родинної дипломатії; отож місіс Джоліон, пораючись по господарству, ходила із стиснутими устами і раз у раз допитливо поглядала на чоловіка.
Після обіду він пішов до клубу з листом у кишені, так ні на що й не зважившись.
Випитувати людину, які в неї «наміри», було йому вкрай неприємно, а усвідомлення того, що він сам перебуває в двозначному становищі, не робили його місію приємнішою. Це так властиво його родичам, так властиво всім, з ким вони знаються і спілкуються,— нав'язувати людині свої так звані права, підганяти її під свою мірку; їм так властиво переносити свої ділові засади в сферу приватних стосунків!
І ота фраза в листі:
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі», після закриття браузера.