Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
оборони її,
Карай себе і серце рви на частки,
Збивай коліна в кров,
Упавши, встань,
І знов іди, і знов шукай її.
Як проклянуть лукаві — проклянися!
Як од речуться друзі — що ж, даремно, Залишать рідні одного — хай так!
Як треба вмерти — тілом ляж за неї,
Ох, нелегкі два слова.
Нелегкі!
* *
*
Вихопивсь дощик поміж заграв:
Чоботи сині, синя сорочка,
Сині мелодії понапинав З неба широкого аж до лісочка;
Синіми стрілами закресав,
Сині листочки дрібно писав — Людям, озерам, лукам за обрій, Ох, і смішний же!
І добрий-добрий!
І запрозорились водні гущі,
І посміхнулися темпі пущі,
Навіть дуби, із важкої породи, Чухали голови від насолоди. ...Вихопивсь дощик поміж заграв.
# *
«
Чогось не'вгледів наостанку,
На іншу тему десь пристав,
Так, як минає полустанки Покрай вантажений состав.
Л там картина розмаїта: Гармошка грає. В’ється дим. Вдова у хаті лічить літа Із трудоднем своїм тугим;
І весілля бредуть у бубнах,
І партизани чарку п’ють,
Світанки в сурми грають трубно І сушать ночі каламуть.
На них не світять семафори, Здійнявшись в небо грозове, Кохання й сльози,
Щастя й горе На полустанку тім живе.
А ти не вгледів, не помітив,
Чи то навмисне обійшов,
Де в серце просяться, як діти,.
І щастя, й смуток, і любов.
ТАРАСОВА ГІЛКА
Гілку верби від Тараса з неволі Везли на Вкраїну, на самольоті, Вона почала проростать поволі Серцем зеленим
В СВОЇМ клопоті.
Через мотори і хмари-гори Кинула пагони, як у діброву,
В радіаційні важкі простори Сипала жовту пергу медову,
Прагла землі у її озонах,
Не зів’ядала в ядерних зонах Гілка вербова,зеленолиста,
Віком розкована,
Чиста й росиста!
Вкрила мотори з їхнім горінням, Промітала зорям Шляхи смугасті.
У моїм саду зачепилась корінням,
Щоб мені ночами Плакать у щасті!
*
Знаю від листя немало слів,
З ріками родич в таємному слові, Біло-білену мову снігів,
Гімни осені малинові
Знаю... Навчався блакитних собі промов
З плескоту хвилі й людських розмов.
З хліба узяв запахущий сік Землі, дощів і залізного плуга,
Ніби я жити сто літ зарік,—
Прибуває потуга.
І все те по крапельці, як на меду,
В свою українську мову кладу.
Нехай лиш не лаються хвалюки,
Що маю у серці своїм потребу,—
Хотів би її розписать на віки По травах і людях,
По землях і небу!
КАРТИНА
їдуть колгоспники в киїйський зал Слухати Лисенка1 і Чайковського 2, Теплі мотори автомашин Дихають небом, пилом і житом;
Над жовтими урвищами Трипіль,
За Богуславами й Кагарликами,
Де відьмою й чортом лякали дітей У сивій вільшині; їм видяться тихі Снігурки в бору, Новітні Остапи й Тараси Бульби,
І гуки литаврів, і золото флейт,
І мудрих симфоній ясні голоси їм душу тривожать.
В них руки, зашерхлі від трудоднів, Від калібрації і автолу,
Лягають на струни, на клавішів крик, На біль і трагедії нового віку.
В них очі яснішають,
Плечі важкі Зростають під небо.
їдуть колгоспники в київський зал Слухати Лисенка і Чайковського.
ПАМФЛЕТ
Не вивчав це святами,
Що далося взнаки:
Звем синів — хлоп’ятами,
А у них — чуваки.
В нас і сміх прозориться, •
А що в них — то чмихи,
В нас дівчата — горлиці,
А у них — чувихи.
В нас пряме,— в них горблене, Мов каліка в хату,
Ми їмо зароблене,
А вони — по блату.
В нас зарплату висічи Працею на душі,
А у. них — щоб тисячі,
Рвуть куски і куші.
Мертвих кличуть — жмурики, Валять все докупи,
А самі ж то жмурики Хоч живі — а трупи!
403
З мамами й папашами — Ах, ті папи й мами! —
У мистецтві нашому Ходять вверх ногами;
Дьогтемазні вибрики На нові ворота,
Та нудні верлібрики З блиском сухозлота.
Он яка фундація!
Он яка робота!
Дай їм шалі газові, Славу, повну крику, Барабани джазові,
Щоб під саму пику,
Та гундосу пісеньку В моднім кабінеті... Душно, братці, тісненько З ними на планеті!
ЛЕСІ УКРАЇНЦІ
Все минуле — землею, віттями, Сизим словом приходить в ночі, Над гарячими вдаль століттями Підвелись твої сині очі;
Над озерами, де Поліщина І Волинщина квітне айстрами,
Де життя твоє не заміщене Ані майстрами, ні підмайстрами.
Мліє вечір над сторінками,
Час гортає ті Заповіти,
Встала квіткою Ломикаменем, Щоб імперію розвалити:
Всю напудрену, із начосками,
Із царевими недоносками!
Ломикаменю, цвіте зоряний,
Бідне серце з важкими мандрами! То бриніла, як Мавка,— горяно, То залізом була — Кассандрою...
За громами, за даллю віщою,
Не журбок? на синь-доріжки —
Прометеївськими огневищами На вкраїнські сухі обніжки; Словом кутим Та жалем лютим Людям, небу, зеленим рутам, Синім паводям, сивим літерам, Що складали батьки руками, Трагедійними палітрами Засвітилася над віками. Ломикаменю мій м’ятежний, Днів скалічених, сліз і мроку, Обів’ю тебе мрій мережами, Дам живучого серця соку;
Вкрию кроною — і так само Будеш квіткою в вічнім плесі, Термоядерними небесами Не затемнити слово Лесі.
І на полі в нас не з обжинками, Будем далі трощити камінь, Щоб росло воно Українками,
І Тарасами, і Франками.
Я не бачив тебе нездужою І не чув про жалі і втому, Серед літа Ідеш із ружами На Вкраїну, до свого дому;
Де Волинщина і Поліщина, Грає зорями синь обічна,
Де життя твоє не заміщене, Лесю, Лесю, легендо вічна!
* *
*
Георгію МайбородІ1, Платону МайбородІ
Бачу літо у високім цвіті, Янтареві доли і поля,
Є в людини молодість на світі, Як полтавське небо і земля.
Є в людини стежка чи дорога Із юнацьких, із далеких гін —
Сто разів вертає до порога І приводить серце на поклін.
Тій долині у проміннях косих, Джерелу з-під сивого моста І коханню першому у росах,
Що лягло цілунком на уста,
Поклонитись доля не боронить, Пригадати юність до ладу.
Ходить, дзвонить, тихо листя ронить Пелехівсышй 21 вітер у саду.
Пелехівський вітер мій високий, Пружносиній, в заводях, як дим, Чародій в мелодіях і в соках,
Як і ті, що виросли під ним.
Ті, що стали людям на приміті Ритмами і сурмами в світи, Лисенкові учні знамениті,
Два хороші хлопці — два брати.
Нас не кров’ю кликано до діла,
А любов’ю в ласці звідусіль,
До землі, що серце полонила,
До людей, що нам дали хліб-сіль,
До своєї мови, що, розкута,
Підвела у мудрості чоло.
І тому у
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.