Читати книгу - "Королева Марго, Олександр Дюма"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Легкий скрик, якого боявся передбачливий гугенот, вирвався у Маргарити, але, на щастя, боятись було вже нічого.
— Пан де Муї! — сказала вона, відступаючи на крок.
— Я, пані, і благаю вашу величність дати мені вільно йти моєю дорогою і нікому не казати, що я в Луврі.
— О, пан де Муї! — сказала знову Маргарита. — Я помилилась!
— Так, — сказав де Муї, — я розумію. Ваша величність приймає мене за короля Наварського, той самий зріст, таке саме біле перо; а багато хто, бажаючи, певне, зробити мені приємність, каже, що такі самі й манери.
Маргарита пильно подивилась на де Муї.
— Знаєте ви по-латинському, пане де Муї? — спитала вона.
— Знав колись, — відповів молодий чоловік, — та забув.
Маргарита усміхнулась.
— Пане де Муї, — сказала вона, — ви повинні бути певні в моїй скромності. Проте, я гадаю, мені відоме ім’я особи, яку ви шукаєте в Луврі, і тому пропоную вам свої послуги, щоб провести вас простісінько до неї.
— Пробачте, пані, — сказав де Муї, — гадаю, що ви помиляєтесь і, навпаки, зовсім не знаєте...
— Як, — скрикнула Маргарита, — хіба ви шукаєте не короля Наварського?
— На жаль, пані! — сказав де Муї. — На великий жаль, мушу просити вас не казати про те, що а в Луврі, особливо його величності королю, вашому мужу.
— Слухайте, пане де Муї, — здивовано сказала Маргарита, — я вважала вас досі за одного з найнепохитніших вождів гугенотської партії, за одного з найвірніших прихильників короля, мужа мого. Чи я помиляюсь?
— Ні, пані. Ще сьогодні вранці я був таким, як ви говорите.
— Через що ж ви перемінились від цього ранку?
— Пані, — сказав де Муї, вклоняючись, — дозвольте мені ухилитись од відповіді і будьте ласкаві прийняти від мене свідчення моєї пошани.
І де Муї, з шанобливим, але твердим виглядом, ступив кілька кроків до дверей, якими увійшов.
Маргарита зупинила його.
— Але, пане, — сказала вона, — чи не дозволили б ви мені попросити пояснень? Слово моє, здається, йде від щирого серця?
— Пані, — відповів де Муї, — я повинен мовчати, і причини мовчання, повірте, дуже істотні, коли я ще не відповів вашій величності.
— Але, пане...
— Ваша величність можете погубити мене, але не можете вимагати, щоб я зрадив своїх нових друзів.
— А старі друзі, пане, хіба не мають теж деяких прав на вас?
— Ті, що лишились вірними, мають; ті, що не тільки покинули нас, а самих себе зреклись, не мають.
Замислена й стурбована, Маргарита, напевне, відповіла б новим запитанням, але в покої вбігла Жільйона.
— Король Наварський! — скрикнула вона.
— Звідки він іде?
— З потайного коридору.
— Виведіть пана другим ходом.
— Не можна, пані. Чуєте?
— Стукають?
— Так, у ті двері, якими ви кажете вивести пана.
— Хто стукає?
— Не знаю.
— Подивіться і прийдіть сказати.
— Пані, — сказав де Муї, — чи смію я звернути увагу вашої величності на те, що коли б король Наварський побачив мене в цей час і в цьому вбранні у Луврі, я загинув?
Маргарита вхопила де Муї за руку і потягла в славнозвісний кабінет.
— Увійдіть сюди, пане! — сказала вона. — Тут ви будете в такій самій добрій схованці й безпеці, як у власному домі, ручуся словом.
Де Муї хапливо вбіг у кабінет, і ледве зачинились за ним двері, як увійшов Генріх.
На цей раз Маргариті не довелося приховувати збентеженість, і кохання було далеко від її думок.
Генріх увійшов з тією недовірливістю, яка виявлялась у нього навіть у дрібницях і навіть у хвилини найменш небезпечні змушувала примічати все до найменших подробиць; тим більше підстав мав він виявити свою спостережливість в тих обставинах, в яких був зараз.
Він зразу помітив похмурість на чолі Маргарити.
— Ви заклопотані, пані? — сказав він.
— Я? Так, сір, я мріяла.
— Ви маєте рацію, пані. Мрійність до лиця вам. Я теж мріяв, але, на протилежність вам, не шукав, як ви, самотності, а нарочито зійшов до вас, щоб зробити вас учасницею моїх мрій.
Маргарита зробила королю знак привітання і, показуючи на крісло, сама сіла на різьблений стілець чорного дерева, тонкий і міцний, як із сталі.
З хвилину подружжя помовчало. Генріх, перериваючи мовчання, перший сказав:
— Я пригадав, пані, що мої мрії про майбутнє зійшлися з вашими в тому, що обоє ми, хоч і не зв’язані між собою, як муж і жона, бажаємо, проте, з’єднати нашу долю.
— Правда, сір.
— Здається також, я вірно зрозумів вас, що в усіх планах нашого спільного звеличення ви обіцяли мені бути не тільки вірною, а й діяльною союзницею.
— Так, сір, я прошу у вас одного: швидше починайте діяти і дайте мені змогу взяти участь у цьому.
— Я щасливий, що й ви тієї самої думки, пані, і гадаю, у вас ні на хвилину не було сумніву, щоб я міг забути план, виконати який вирішив у той день, коли, завдяки вашому мужньому заступництву, я майже переконався, що життя моє врятоване.
— Пане, я думаю, що безтурботність ваша тільки маска, і вірю не в самі пророкування астрологів, а й у геній ваш.
— Що сказали б ви пані, коли б хтось втрутився в наші плани і загрожував звести нас до становища людей середнього стану?
— Сказала б, що готова боротися поруч з вами проти нього, хто б він не був, всякими засобами — і таємними і явними.
— Пані, — вів далі Генріх, — ви маєте змогу зайти, коли схочете, до брата вашого, герцога д’Алансона, — так? Ви маєте в нього довіру, він почуває до вас велику приязнь. Чи не дозволили б ви попросити вас довідатись, чи не має він в цей час таємних зносин з ким-небудь?
Маргарита здригнулась.
— З ким, пане? — спитала вона.
— З де Муї.
— Чому? — спитала Маргарита, стримуючи хвилювання.
Тому, що коли це справді так, пані, — прощай всі наші плани, — мої, принаймні.
— Сір, говоріть не так голосно, — сказала Маргарита, роблячи знак разом і очима й устами і показуючи пальцем на кабінет.
— О! — сказав Генріх. — Знову хтось?
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Королева Марго, Олександр Дюма», після закриття браузера.