Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
говорив діловито, більш нічого.
— Якби їм потрібна була моя дружина, вони її просто заарештували б, як Польмана. Тут щось не те. Тому я й хочу піти туди сам. Можливо, немає нічого особливого, — сказав Гребер невпевнено. — І втеча буде помилкою.
— Ваша дружина єврейка?
— Ні.
— Тоді інша справа. Євреї в будь-якому випадку змушені рятуватися втечею. А чи не можна сказати, що ваша дружина кудись поїхала?
— Ні. Вона відбуває трудову повинність. Це неважко з’ясувати.
Йозеф задумався.
— Можливо, її й не збираються заарештовувати. Ви маєте рацію, вони могли б зробити це відразу. А ви не здогадуєтеся, чому її викликають?
— Її батько в концтаборі. Хто-небудь із сусідів міг написати донос. А може, на неї звернули увагу після одруження зі мною.
Йозеф знов задумався.
— Знищте все, що має хоч якесь відношення до її батька. Листи, щоденники тощо. А потім підіть туди. Але без неї. Адже саме це ви хотіли зробити, чи не так?
— Так. Я скажу, що лист надійшов сьогодні, а дружина на фабриці і я не зміг з нею побачитись.
— Це буде найкраще. Спробуйте розвідати, в чому справа. Вам нічого не загрожує. На вас усе одно чекає фронт. Затримувати вас вони не стануть. Якщо для дружини потрібне буде сховище, я вам дам адресу. Але спершу підіть туди. Я пробуду тут до вечора. — Йозеф на якусь мить завагався. — У сповідальні пастора Бідендика. Там, де висить табличка з написом «Вийшов». Це мені дає можливість кілька годин поспати.
Гребер підвівся. Після прохолодної напівтемряви церкви денне світло так осліпило його на порозі, що йому здалося, ніби воно також на службі в гестапо. Він повільно пішов вулицею. У нього було таке враження, неначе він рухається під скляним ковпаком. Навколо все раптом стало чужим і недосяжним. Жінка з дитиною на руках тепер уявлялася йому втіленням особистої безпеки й викликала в нього болісну заздрість. Чоловік, що сидів на лаві й читав газету, став уособленням недосяжної безтурботності; а кілька перехожих, що розмовляли й сміялися, справляли враження істот з якогось іншого, раптово знищеного світу. Тільки над ним висіла тінь тривоги, що відділяла його від інших, наче він — прокажений.
Гребер зайшов у приміщення гестапо й показав повістку. Есесівець направив його коридором у бічний флігель. У коридорах тхнуло залежаними паперами, непровітреними кабінетами й казармою. Він мусив чекати в якійсь кімнаті, де вже сиділо троє людей. Один чоловік стояв біля вікна, що виходило в двір. Він тримав руки за спиною і грав правою рукою на пальцях лівої, немов на піаніно. Двоє інших сиділи на стільцях непорушно, дивлячись перед себе. Один із них був лисий і мав заячу губу, яку він весь час затуляв долонею; другий, із гітлерівськими вусиками, був блідий як смерть. Усі троє кинули швидкі погляди на Гребера, коли той увійшов, і відразу ж повідводили очі.
Увійшов есесівець в окулярах. Усі миттю повставали. Гребер стояв найближче до дверей.
— А вам що тут треба? — запитав есесівець трохи здивовано. — Солдати, як правило, підлягають військовим судам.
Гребер показав повістку. Есесівець прочитав її.
— Але ж це не ви. Тут стоїть фрейлейн Крузе…
— Це моя дружина. Ми одружилися кілька днів тому. Вона працює на державному підприємстві. Я гадав, що зможу прийти замість неї.
Гребер дістав свідоцтво про шлюб; він завбачливо взяв його з собою. Есесівець нерішуче покрутив пальцем у себе в вусі.
— Ну, зрештою, як хочете. Кімната сімдесят два, в підвалі.
Він повернув Греберові папери. «Підвал», — подумав Гребер. Це був той підвал, який у всіх чутках про гестапо мав найстрашніший вигляд.
Він пішов сходами вниз. Двоє чоловіків, що підіймалися назустріч, із заздрістю подивилися на нього. Вони подумали, що він уже повертається на волю, тоді як у них усе ще було попереду.
Кімната сімдесят два виявилася просторим приміщенням зі стелажами: частину його було відгороджено для кабінету. Якийсь службовець із виразом нудьги на обличчі взяв у Гребера повістку. Гребер пояснив йому, чому прийшов замість дружини, і показав свої документи.
Службовець кивнув.
— Ви можете розписатися за вашу дружину?
— Звичайно.
Службовець посунув через стіл два якихось папери.
— Розпишіться ось тут. Унизу зазначте: чоловік Елізабет Крузе. Поставте дату й укажіть, де зареєстровано ваш шлюб. Другий папір можете взяти з собою.
Гребер розписувався повільно. Він не хотів показувати, що читає папір, але й не хотів підписувати його наосліп. Службовець тим часом щось шукав на полицях.
— Чорт забирай, де ж прах? — закричав він нарешті. — Гольт — мане, ви знову все поперекидали тут догори дном! Принесіть пакет Крузе.
За перегородкою хтось пробурмотів. Гребер побачив, що розписався в одержанні праху ув’язненого Бернгарда Крузе. З другого паперу він довідався, що Бернгард Крузе помер від серцевої слабості.
З-за перегородки з’явився службовець. Він ніс коробку з-під сигар, загорнуту в невеличкий клаптик бурого пакувального паперу і перев’язану шпагатом. Збоку на коробці ще виднівся напис «Кла-ро», а також рештки барвистої етикетки — індієць з люлькою в зубах і золотисто-чорним гербовим щитом у руках.
— Ось прах, — мовив чиновник і подивився на Гребера Сонними очима. — Вам, як солдату, очевидно, не варто нагадувати про те, що в такому випадку треба суворо мовчати. Ніяких повідомлень про смерть — ані в газетах, ані в листах. Ніякої похоронної відправи. Мовчати. Зрозуміло?
— Так.
Греберузяв коробку з-під сигар і вийшов.
Він одразу вирішив нічого не казати Елізабет. Він повинен зробити все, щоб вона якомога довше нічого не знала. Тут усе ясно; гестапо вдруге не стане викликати. Поки що досить і того, що йому доведеться залишити її саму. Сказати їй про батькову смерть було б щодо неї надто жорстоко.
Він повільно рушив у напрямку церкви святої Катарини. Вулиці раптом знову сповнилися життям. Загроза минула. Вона перетворилася на смерть. Але це була чужа смерть. А до чужої смерті він звик. Він знав батька Елізабет лише в дитинстві.
Гребер ніс коробку з-під сигар під пахвою. Очевидно, в ній були останки зовсім не Крузе. Гольтман мігусе легко переплутати, та й узагалі, навряд чи в концтаборі ставляться до таких дрібниць серйозно. При масових спаленнях це просто неможливо. Якийсь кочегар згріб докупи кілька жмень попелу, запакував, оце і все. Гребер не міг збагнути, навіщо таке взагалі робиться. Це було поєднання варварства та бюрократії, яка надавала варварству ще більшої жорстокості.
Він міркував, що йому робити з прахом. Можна було закопати його серед руїн, для цього можливостей досить. Він міг також спробувати поховати
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.