Читати книгу - "Яр"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ты и ты — без вещей!
Відстань між верхніми та нижніми нарами була така маленька, що я ледве вибрався звідти, до того ж Професор обережно тяг мене за ноги. Як потім з'ясувалося, йти я міг, бо мене бито по спині. У коридорі на нас із Професором уже чекало двоє конвоїрів.
— Ну, дай вам, Боже, сили, — тихо проказав старий. Він був певний, що я впиратимуся до кінця.
А я не був певний.
Цього разу Костя кілька разів, двічі, а може, тричі, відливав мене водою, бо я непритомнів. Тепер він уже бив не по спині, а ззаду по ногах, переважно над колінами.
— Теперь ты у меня быстрее заговоришь! — відкрив він мені свою професійну таємницю. — Спина у человека крепкая. Там чего — одни ребра да лопатки. Ключик к человеку — в ногах...
Слідчий Семен Семенович, принісши стільця, сидів і мовчки дивився на Костину роботу. Сьогодні я вже збагнув, що дядька Йовхима Дерезу також заарештовано й він, можливо, тут, у Лук'янівці. І пересвідчився я ще в одному: під час обшуку в нього дома знайшли мій комсомольський квиток. Тепер Семен Семенович намагався створити на цьому якусь політику. Я йому сказав:
— Комсомольський квиток справді мій. Коли тридцять третього померли з голоду найближчі мені люди, я спересердя кинув свій квиток голові сільради Йовхимові Дерезі. Ото й уся таємниця.
Семен Семенович скептично покивав головою і сказав своєму натасканому на людську плоть цепному псові:
— Помоги ему вспомнить...
Костя задоволено посміхнувся:
— Сейчас поможем... Понемножку, понемножку...
Тоді сказав оті слова про нечутливу спину й чутливі ноги й заходився витягати з кишені того безкінечно довгого гумового шланга.
Я не зміг витримати більше десяти ударів, груди мої самі розверзлися, і з горлянки вихопивсь підсвідомий несамовитий крик. Тоді я вперше знепритомнів од болю, а коли прийшов до тями, то виявилося, що сиджу на стільці, а з провислої голови в мене крапає вода, відбиваючи на змоклих колінах незрозумілі мені ритми. Виявилося й ще одне: я сиджу не в кімнаті для тортур, а в кабінеті для допитів, перед столом, за яким сидить слідчий Семен Семенович. Мені здалося, що я цілу годину підводив голову, щоб упізнати його. Семен Семенович підсунув до мене сторінку з видрукуваним на машинці текстом:
— Прочти и подпиши!
Я вдивився в текст, але літери розпливалися перед очима. Коли ж чималим зусиллям волі нарешті пощастило сфокусувати зір, зміст написаного до мене однаково не доходив. Я ще й ще раз починав читати спочатку: «...Упомянутый Ефим Петрович Дереза должен был во время выступления мобилизовать все местные троцкистские сили. Я был обязан поддерживать связь с антисоветским центром в Киеве и передавать его инструкции Е. Дерезе и другим членам разбитого троцкистского охвостья, направленные на свержение Советского строя...»
Я довго повторював у думці ті слова, чий зміст ніяк не доходив до мого скаламученого болем розуму, а коли нарешті збагнув, чого від мене вимагає слідчий, поволі відсунув аркуш назад. Мені було страшенно боляче сидіти на стільці, я підклав руку під себе, а тоді глянув. Уся долоня була мокра від крові.
Слідчий знову підсунув аркуш до мене:
— Подписывай, тебе говорю!
Я витер закривавлену долоню об штани й мовчки покрутив головою.
— Не будешь?!
Я так само покрутив головою. Він раптом перестав кричати на мене, заливисто розреготався й гукнув до Кості:
— А дай-ка мне твой «пригласительный»!
«Пригласительным» він, певно, називав той метровий оцупок гумового шлангу. Костя дав йому шланг, звів мене на ноги й почав штовхати до свого «кабінету». Там він прив'язав мене за руки та ноги до спеціальної лави, а Семен Семенович заходився сам бити по вже понівечених ногах вище від колін. Певно, це було йому морально необхідно, особливо після хвороби та вимушеного бездіяння, своєрідна психічна гімнастика, зарядка. Груди мої знову розпирало, з горлянки вихоплювалися підсвідомі стогони й крики. Коли ж я переставав кричати, Семен Семенович сідав на стілець, а Костя відливав мене водою. З поверненням свідомости повертався біль. Мене брав жах на саму думку, що слідчий знову почне бити по роз'ятрених ранах.
Він, певно, саме на це й розраховував, бо велів розв'язати мені одну руку й клав перед очима в мене той свій аркуш. Я знесилено клював носом, а Семен Семенович брав мене за мокру чуприну й тримав голову на вису:
— Подписывай!
Я заперечно крутив головою, тоді він кілька разів товк мене носом об дошку лави. Наївна людина, думав, що після тих тортур оце товчіння носом дошкуляє мені. Я не відчував жодного болю, просто носом ішла кров та й годі.
Розділ одинадцятийУ кінці березня з області надійшов наказ про звільнення Максима Нетреби. Він щойно піднявся з постелі й ще не дуже міцно тримався на ногах. Ота прогулянка в яр обійшлася йому дорогенько — двостороннє крупозне запалення легенів з подальшим ускладненням, три тижні й день у постелі. Час поважний, щоб розучитися навіть ходити. Максима й досі хитало й погойдувало, але то вже була проста слабість, хворобу нарешті подолано.
Він почув про той кумедний наказ допіру вранці й вирішив навідатися до Поповича. Ганну бачити не хотів, її сумні очі знову збентежать його й він знов почне винуватити себе в усіх на світі гріхах, сущих і неіснуючих.
Олег походжав довгим і темним, як труна, кабінетом на одне вікно, засноване ґратами. Колись, менше року тому, тут містилася найсекретніша частина райвиконкому, тепер же був кабінет заступника голови Ярівської управи, або, як це значилось у
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Яр», після закриття браузера.