Читати книгу - "Ґарґантюа і Пантаґрюель"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Панурґ, Карпалим та Евстен дорізували упалих. Ощадку не було нікому. Пантагрюель скидався на косаря, який своєю косою (сиріч Вовкулакою) косить лучну траву (сиріч великанів). І в цій шермицерії Вовкулака наклав головою. Сталося це, коли Пантагрюель телехнув ним обра на ім'я Ріфландуй у пісковиковій лицарії, і скалка цієї броні розпанахала від вуха до вуха горло Епістемонові, бо більшість великолюдів носили легші обладунки, хто туфові, хто шиферні.
Нарешті, бачачи, що всім ворогам саксаган, Пантагрюель розмахнувся щосили і пошпурив Вовкулачине тіло аж у город, і впав Вовкулака у середмістя, бебехнувши, мов жаба, і розчавив собою обгорілого кота, мокру кицьку, обскубану качку та гусака у загнузді.
Розділ XXXЯк уміло Панурґ ізцілив Епістемона, хай і безголового, і як знов об'явились гемони і пекельники
Після переможного завершення гігантомахії Пантагрюель підступив до пляшок і гукнув Панурґа та решту; всі стали перед ним цілі і здорові, окрім Евстена, якому височенець роздряпав лице, поки він чикав йому горло, та Епістемона, який не показався на очі; Пантагрюель так зажурився, що хотів собі смерть заподіяти. Але Панурґ сказав йому:
— Годі, сеньйоре, ось ми пошукаємо його серед мерляків і побачимо, що з ним.
Пошукали і таки знайшли: геть мертвий, а в руках кривава своя голова. Естен гукнув:
— О лиха смерте! Ти забрала у нас найкращого з людей!
На ці слова Пантагрюель, сама скорб, скорботнішої ще на світі не було, підвівся і сказав Панурґові:
— Ох, мій друже! Віщування ваших двох склянок і списа обмануло нас!
А Панурґ на теє:
— Хлопці, не плачте! Він ще теплий. Я його вилікую і верну таким здоровим, яким він ще зроду не був.
З цим словом він узяв голову і поклав її собі на матню, щоб не охолола на вітрі. Евстен і Карпалим віднесли тіло туди, де вони чаркували, не тим, що живили якісь надії, а щоб показати Пантагрюелеві. Проте Панурґ їх підбадьорив:
— Голову даю на відруб, я його вилікую. (Звичний заклад усіх божевільців!) Годі ревти, краще б мені підсобили!
Він вишарував гарним білим вином шию, потім голову, посипав їх діадермічним вітамінізованим порошком, який завжди носив десь у кишеньці, відтак змастив якоюсь там мастю і, прицілившись, насунув голову на шию, з такою точністю, щоб жила проти жили, нерв проти нерва, хребець проти хребця, а то не доведи Господи, вийде ще кривов'яз (таких він духом не переносив). Скінчивши це, він наметав круг шиї десять-п'ятнадцять стібків, аби голова не відпадала; а по цьому шву намазав ще й так званою воскресною олійкою.
Нараз Епістемон зітхнув, потім розплющив очі, потім позіхнув, потім чмихнув, потім що є моци пукнув. Обізветься тоді Панурґ:
— Отепер він здоровий як дзвін!
І дав Епістемонові келішек деручого білого винця з солодким сухариком.
Отак дотепно було вилікувано Епістемона, він лише хрипів потому тижнів зо три з гаком, та ще надсадно бухикав, але й це бухикання минуло завдяки чаркуванню.
Епістемон зараз же забалакав, розповідаючи, що бачив гемонів і підснідав, підобідав і підвечеряв у пеклі та на Єлисейських полях; і при всіх назвав чортяк файними хлопами. Що ж до пекельників, то він висловив жаль, що Панурґ зарано вернув його до життя.
— Мені було страх цікаво (сказав він) кинути на них оком.
— Зцапів! — гукнув Пантагрюель.
– Їх трактовано (сказав Епістемон) не так уже й зле, як вам уявляється, ось тільки їхній статус геть одмінився: я бачив, як Олександер Великий латав старі плюндри, кривавим потом заробляючи на хліб.
Ксеркс торгує у ятці муштардою,
Ромул — сіллю,
Нума — цвяхами,
Тарквиній скнарує,
Пізон рільничить,
Сулла — перевізник,
Кір — скотар,
Темістокл — скляр,
Епамінонд — дзеркальник,
Брут і Касій — землеміри,
Демостен — винар,
Цицерон — кочегар,
Фабій — низальник луток,
Артаксеркс — мотузник,
Еней — млинар,
Ахіл — шолудивець,
Агамемнон — лизоблюд,
Уліс — косар,
Нестор — гірник,
Дарій — золотар,
Анк Марцій — шпакляр,
Камілл — дерев'янко,
Марцелл — лущильник бобів,
Друз — лускунчик мигдалю,
Сципіон Африканський торгує на вулиці винною бузою,
Газдрубал — ліхтарями,
Ганнібал — торгівець-гуртовик яйцями,
Пріам — тандитник,
Ланцелот Озерний лупить шкури з дохлих коней,
Усі Рицарі Круглого Столу — убогі поденники, наймаються веслувальниками на переправах через Коцит, Флегетон, Стикс, Ахерон та Лету і катають панів гемонів, коротко, вони за таких собі ліонських човникарів або ж венецьких гондольєрів, тільки й того, що за перевіз їм належиться щиголь по носі, а ввечері — черства партика хліба.
Траян ловить жаб,
Антонин — льокай,
Коммод виготовляє біжутерію,
Пертинакс трусить горіхи,
Лукулл — кухар,
Юстиніан — цяцькар,
Гектор — помийник,
Паріс — голодрабець,
Ахілл згрібає сіно,
Камбиз — погонич мулів,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Ґарґантюа і Пантаґрюель», після закриття браузера.