Читати книгу - "Пташиний спів"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Елізабет вже запізнилася, так що можна зайти у невеличке італійське кафе поруч. Вона замовила три кави з собою, і Лукка, повнуватий сивий власник кафе, склав стаканчики у коробку з-під батончиків «Марс», від якої він відірвав кришку. З цим вантажем, балансуючи, Елізабет повільно подолала кілька ярдів вниз до дверей, поруч з якими на цегляній стіні висіла мідна табличка: БЛУМ, ТОМПСОН, КАРМАН. ОПТОВА ТОРГІВЛЯ, ТКАНИНИ, ДИЗАЙН.
— Вибачте, я трохи спізнилася! — вигукнула вона, коли вийшла з ліфта на третьому поверсі та увійшла у відчинені двері.
Вона поклала свій імпровізований піднос у тій частині кімнати, яку жартома називали «Приймальня», і повернулась, аби зачинити складні двері ліфта.
— Еріку, я принесла тобі кави.
— Дякую, — з внутрішнього приміщення вийшов чоловік. Йому було трохи за сімдесят. Сиве волосся, золоті окуляри. На ліктях його кардигану зяяли такі величезні дірки, що, власне, ліктів на рукавах не було. Цигарка «Ембесі», яку він не випускав з рота, та мішки під очима виражали втому, яка не захоплювала Еріка повністю лише завдяки його пальцям — вони завжди перебували у нервовому русі, то набираючи номер телефону та нетерпляче вистукуючи об щось, поки диск повертався на місце, то відрізаючи позолоченими ножицями шматки тканини в рулоні.
— Поїзд знову зупинився в тунелі, — пояснила Елізабет.
Вона присіла на краєчок столу, посунувши стегном журнали, альбоми з викрійками, рахунки та каталоги. Спідниця піднялася, відкривши коліна у чорних вовняних колготках. Елізабет обережно ковтнула гарячої кави з пластикового стаканчика. В напої відчувався смак жолудів, землі та пари.
Ерік сумно подивився на неї, його погляд подорожував цілим її тілом, починаючи від густого темного волосся через стегна та відкриті коліна до шкіряних чобіт каштанового кольору.
— Тільки подивися на себе — яка дружина була б для мого сина!
— Пий свою каву, Еріку. А Ірен вже прийшла?
— Звичайно ж. О восьмій тридцять. У нас зустріч з важливим клієнтом опівдні, я ж казав?
— Ось чому на тобі костюм Севіл-Роу?
— Не чіпляйся до мене, жінко.
— Та хоч причешися та зніми той кардиган, — вона всміхнулася і пройшла до майстерні, щоби побачитися з Ірен.
— Тільки не кажи цього, — попередила Елізабет, заходячи у кімнату.
— Чого? — Ірен підняла голову від швейної машини.
— «Подивіться, кого чорти притягли».
— Навіть і не думала. У мене забагато справ для балачок.
— Я кави принесла. Як вихідні?
— Непогано, — відповіла Ірен. — Але Бобу в суботу вночі стало зле. Звичайний розлад травлення, а він вже Думав, що апендицит. Такий галас здійняв... А як там твій Боб?
— Мій Боб? Не дзвонив, так що я не знаю. Надіслав листа, але це ж не те саме.
— Ще б пак. Мій Боб бере ручку, лише аби заповнити купон зі ставкою у «Літтлвудс».
— Я думала, він спеціаліст з археології.
— Не сприймай усе так буквально, — повела бровами Ірен.
Елізабет звільнила місце за своїм столом та почала телефонувати по справах. Потрібно домовитися про зустрічі, з’їздити на склад тканин, уладнати претензії деяких клієнтів. Коли у 1935 році Ерік приїхав сюди з Австрії, у Відні лишилися його розчарована клієнтура, яка готова була добре платити за його розкішні моделі. У Лондоні він узяв на роботу Ірен — спочатку вона була швачкою, але скоро його власна енергійність ослабла, і він став залежати від неї. Їхня з Елізабет співпраця почалась п’ятнадцять років тому, коли книга замовлень почала худнути. Їм знадобився якийсь час для зупинки падіння, але потім компанія різко почала розвиватися. Навіть у часи економічних труднощів у головному офісі в Епсомі працювало п’ятнадцять чоловік. Вони процвітали. Інфляція, звичайно ж, забирала частину прибутку ще до надходження на банківський рахунок — зовсім як у Веймарі, казав Ерік. Він мало вірив у будь-що, навіть в успіх. Натхнення приходило до нього рідко, і більшість успішних моделей компанії створювали молоді модельєри, яких наймала Елізабет.
По обіді вони зачинили офіс та пішли у кафе Лукки.
— Лазанья сьогодні дуже смачна, — порекомендував Лукка, тримаючи товсту букмекерську ручку над невеличким записником.
— Добре, давайте, — погодилась Елізабет.
— Хороший вибір, синьйоро, — відповів Лукка. Йому подобалося стояти біля Елізабет і торкатися своїм широким животом у заляпаному білому фартусі чорного кашеміру на її плечі. — Я ще принесу вам трохи салату, — він завжди ніби натякав, що цей салат — особливий подарунок для Елізабет; ніби він сам потайки — щоб інші відвідувачі не заздрили, — приготував його з тоненьких шматочків свіжого фенхелю та диких італійських грибів, які зранку доставили літаком з Пізи, та ще й приправив найкращою оливковою олією першого відтиску. До речі, Лукка шляхетно ніколи не вносив цей салат у рахунок.
— Тільки поменше цибулі, — попросила Елізабет.
— Мені лише вина, — сказав Ерік, підпалюючи цигарку.
— А мені теж лазанью, — замовила Ірен.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пташиний спів», після закриття браузера.