Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Можливо, мене ще раз так стулять докупи, що я вернусь.
Вони подивились один на одного. Обидва знали, що цього не станеться.
— Я сподіваюся, — мовив Фрезенбург. — Принаймні протягом цих двох годин, поки діє морфій. Інколи шмат життя може бути з біса коротким, правда ж? А потім починається інший, про який не маєш жодного уявлення. Це вже друга війна в моєму житті.
— А що ти робитимеш потім? Ти вже думав?
Фрезенбург мимоволі усміхнувся.
— Я ще певно не знаю, що зі мною зроблять інші. Буде видно. Я не вірив, що мені пощастить вибратися звідси. Думав, що гахне — і все. Тепер треба звикати до того, що мене гахнуло лише наполовину. Не знаю, чи це. краще. Те здавалося простішим. Раз — і тебе вже не стосується все це свинство. Заплатив сповна, і годі. А тепер, виявляється, знов у цій мерзоті. Ми переконали себе в тому, що смерть усе спокутує і так далі. Це неправда. Я стомився, Ернсте. Хочу спробувати заснути, перш ніж відчую, що я каліка. На все добре.
Він простягнув Греберові руку.
— Тобі теж, Людвігу, — відповів Гребер.
— Звичайно. Тепер я пливу за течією. Примітивна жадоба до життя. Досі було не так. Але, мабуть, усе теж було обманом. Невеличка надія все-таки жевріла. Та це не має значення. Ми вічно забуваємо, що самі собі можемо поставити крапку. Ми одержали це в подарунок разом із так званим розумом.
Гребер похитав головою.
Фрезенбург усміхнувся своєю півусмішкою.
— Твоя правда, — сказав він. — Ми цього не зробимо. Краще постараємося, щоб усе це більше ніколи не повторилось.
Він ліг на подушку. Сили його, мабуть, геть вичерпались. Коли Гребер підійшов до дверей, Фрезенбург уже заплющив очі.
Гребер повертався у своє село. Бліда вечірня заграва ледве освітлювала небо. Дощ перестав. Грязюка просихала. На запущених полях буйно розрослися квіти і бур’яни. Фронт гуркотів. Кругом усе раптом стало зовсім чужим, усі зв’язки ніби обірвалися. Греберу було відоме це почуття: воно часто приходило до нього, коли він, прокинувшись серед ночі, не міг зрозуміти, де він. Ввижалося, ніби він випав із світу і сам ширяє десь у темряві. Це тривало недовго. Незабаром усе ставало на свої місця. Але щоразу залишалося непевне, дивне почуття, що колись він не знайде дороги назад.
Гребер цього не боявся, тільки ввесь стискувався і наче перетворювався на крихітну дитину, яку покинули в безмежному степу, звідки знайти дорогу назад неможливо. Він засунув руки в кишені й озирнувся. Знайома картина: руїни, необроблені поля, російський захід сонця, а з другого боку — тьмяні спалахи фронту. Звичайний пейзаж, і від нього крижаний холод безнадії стискав серце.
Він намацав у кишені листи від Елізабет. У них жило тепло, ніжність і солодке хвилювання любові. Але це не було спокійне світло, що освітлює затишний дім; це були оманливі болотні вогники, і що далі він ішов за ними, то глибше засмоктувала його трясовина. Він хотів засвітити це світло, щоб віднайти шлях назад; але він засвітив його до того, як було збудовано дім. Він засвітив його серед руїн, і воно не прикрашало їх, робило ще сумнішими. Там, на батьківщині, він цього не розумів. Він пішов за вогником, ні про що не розпитуючи, і ладен був повірити, що досить лише одного — йти за ним. Але цього було мало.
Він відмовлявся від правди, доки міг. Не так просто було її збагнути; все, на що він хотів покластися, що мало його підтримувати й надихати, ще далі відкидало його назад. Та цього було мало. Воно лише хвилювало його серце, але не підтримувало. Маленьке особисте щастя тонуло в бездонній трясовині загального нещастя і відчаю.
Він дістав листи Елізабет і почав їх читати; червоне призахідне сон — це освітлювало сторінки. Він знав їх напам’ять, але все-таки ще раз перечитував їх і знову відчував себе ще самотнішим, ніж раніше. Одне було надто коротким, друге тривало надто довго. Це була відпустка, а життя солдата вимірюється не відпусткою, а часом на фронті.
Він знову заховав листи. Він поклав їх разом із листами батьків, які одержав у канцелярії. Який сенс копатися в цьому? Фрезенбург мав рацію: все треба робити крок за кроком. Не варто братися за розв’язування світових проблем, коли тобі загрожує небезпека. «Елізабет! — подумав він. — 1 Але чому я думаю про неї, як про втрату? Адже ось її листи! Вона жива!»
Село було вже близько — похмуре, покинуте людьми. Усі ці села виглядали так, немовби їх уже ніхто не збирався відбудовувати.
Березова алея вела до руїн білої хати. Там, мабуть, був сад, подекуди ще цвіли квіти, а біля занедбаного ставка стояла статуя. Це був Пан, він грав на сопілці, але ніхто не з’являвся на його святковий обід. Лише кілька новобранців зривали зелені вишні.
27
— Партизани!
Штайнбреннер облизав губи й подивився на росіян. Вони стояли посеред сільського майдану — два чоловіки й дві жінки. Одна з жінок була молода, кругловида і з широкими вилицями. Усіх чотирьох привели вранці.
— Вони не схожі на партизанів, — сказав Гребер.
— І все-таки це партизани. Чому ти вважаєш, що ні?
— Вони на партизанів не схожі. Це начебто прості селяни.
Штайнбреннер розсміявся.
— Якби судити тільки на вигляд, то злочинців узагалі не було б.
«Це правда, — подумав Гребер. — І ти сам — найкращий тому
приклад». Він побачив Рає, що саме підійшов.
— Що з ними робити? — спитав ротний командир.
— їх упіймали тут, — сказав фельдфебель. — Треба зачинити, доки надійде наказ.
— У нас і свого клопоту, бачить Бог, повні руки. Чому б їх не відіслати в штаб полку?
Рає не сподівався на відповідь. Штаб полку тепер не мав певного місця. У кращому випадку звідти пришлють кого-небудь допитати росіян, а потім скажуть, що з ними робити.
— За селом є колишній поміщицький маєток, — доповів Штайнбреннер. — Там підвал із ґратами на вікнах і залізні двері з засувом.
Рає допитливо дивився на Штайнбреннера. Він знав, про що той думає. У нього росіяни, як завжди, зроблять спробу втекти, і він їх прикінчить. За селом це легко владнати. Рає озирнувся.
— Гребере, — звелів він. — Візьміть цих людей. Штайнбреннер покаже вам, де той підвал. Перевірте, чи він відповідає вимогам. Доповісте мені потім. І залиште там вартового. Візьміть людей зі свого відділення. Ви відповідаєте за полонених. Тільки ви, — додав він.
Один із полонених кульгав. У старої жінки на
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.