Читати книгу - "Смерть Верґілія"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Несподівано різко, дуже різко Авґуст повернув назад голову.
— Вернімось до справи, Верґілію… Чому ти надумав свою «Енеїду» знищити?
Зненацька застало його це запитання, ох, зненацька, і першої миті він навіть не знав, що сказати.
— Ти щось казав про недосконалості; хай і так, хоч сам я у них і не вірю. Одначе в поезії немає такої недосконалости, здолати яку не до снаги Верґілію… Отже, це були просто відмовки.
— Я не досяг своєї мети.
— Мені це пояснення також нічого не каже… То яка ж, яка в тебе мета?
Різке, дуже різке і пряме було це запитання; Авґуст знов підійшов до його ложа, він скидався тепер на суворого, немилосердого батька, і просто дивно, дуже дивно було, що перед ним закрадався у душу ляк — не лише через їхню різницю у віці (адже вона, як-не-як, таки була), а скоріш через те, що кожен, хто знав Авґуста, вже давно мав би звикнути до цієї його різкої манери допитувати, — звикнути так, щоб її не боятися. Ляк викликала, мабуть, уже сама незаперечна правомірність запитання; хто не знає, як відповісти на нього, того охоплює ляк. Далебі, де шукати мету? Її не знайти, вона також розвіялась під гнітом нестерпним цієї хвилини! Ох, де ж та мета? О Плотіє, подай свій провісний голос! Назви ж ту мету!
І озвалася Плотія, і пролунали слова її так, ніби спогад:
— Я несу твою долю; і мета твоя — у моєму знанні.
Тоді Авґуст — він, коли прагнув чогось домогтися, й це любив часто робити у своїх допитах — знов перейшов на свій звичний, звабливо-люб’язний тон, який йому так пасував:
— Цілей багато, Верґілію; їх у мене й самого таки чималенько, і з-поміж них твоя дружба — далебі, не на останньому місці, бо я хочу зажити ще й слави, що був колись другом самого Верґілія… Одначе зізнайся нарешті: яку ж то жахливу мету ти забрав собі в голову, що вона породила таке несосвітенне рішення?..
І знов лихоманка нагадала про себе; він відчував її межи гарячими пальцями; ще й так тиснув перстень… І все ж відповісти таки доведеться.
— Яку я мету?.. Знання, істину… Усі цілі там… У пізнанні…
— І ти гадаєш, що цієї мети не досяг.
— Її не досягне ніхто.
— Виходить… ти сам себе і заперечуєш; тоді важко збагнути, навіщо і далі терзати отак собі душу… Смертним не все до снаги.
— Але я до пізнання не зробив навіть першого кроку і зробити його й не спробував… все таке суперечливе… все було суперечливе…
— Ти про що? Ти й сам не ймеш віри у те, що кажеш; і годі про це. — Авґустів голос зробивсь роздратованим; Цезар був невдоволений.
— Так воно й є.
— Верґілію, любий…
— Ох, Октавіане…
Тихенько хитнулась лампада, хоч повітря в покої не поворухнулося навіть; тихенько дзеленькнув срібний ланцюжок. Чи не додався до сонячного затемнення ще й землетрус? Страху він, однак, не відчув; його тіло було, мов той човник, що його тихо погойдує хвиля, — мов човник, готовий пуститися в плавання, й Авґуст на березі по-дружньому допомагав приготувати його до відчалу, а вдалині — морське дзеркало, рівненьке, не побрижене жодною хвилькою, у гладіні його відбивалося блякле світло — здіймалося і опускалось усією своєю поверхнею.
І Авґуст, про землетрус також анітрохи не думаючи, по-дружньому мовив:
— Послухай мене, мій Верґілію, послухай товариша і воднораз того, хто знає твою поезію. Твоя «Енеїда» наповнена високим пізнанням, у ній — широка картина Риму, ти змалював його всього — з богами його, ратоборцями і простолюдом; ти змалював його славу і його благочестя, змалював усі римські терени і римські часи, що сягають корінням аж до могутнього нашого троянського пращура… Закарбував ти усе… Хіба тобі це — не пізнання?
— Закарбував? Карбувати, закарбувати… Ох-ох-ох… Так, я хотів закарбувати усе — все, що було, все, що є… Та зробити це неможливо, мені не вдалося…
— Тобі це вдалося, Верґілію!
— Мені не терпілося все пізнати… тим-то й хотілось усе записати… Бо така вже поезія; ох, поезія — це нетерплячка усе пізнавати, поезія прагне пізнання, одначе на більше, ніж прагнення, вона не спроможна…
— Я згоден з тобою, Верґілію, така вже поезія; у житті їй до всього є діло, тим-то вона і божественна.
Проте в чому істина, не розумів ані Цезар, ані хто інший; ніхто не усвідомлював, що божественність у красі — лише видима, що божественна видимість — ще не сама божественність.
— Щоб пізнати життя, о мій Цезаре, не потрібна поезія… Гадаю, для римських теренів, для римських часів, як ти оце висловивсь, Саллюстій і Лівій багато потрібніші, ніж мої вірші, і навіть якби я був селянином — чи, правильніше сказати, навіть якби я міг таким бути, — то, щоб землеробство пізнати, творіння, приміром, Варрона були б мені куди важливіші, аніж власні «Георгіки»… Що ми, поети, поряд з такими, як високоповажний Варрон?! Не хочу образити гідність своїх побратимів-поетів, але від самого лише славослів’я пуття не багато, а вже у пізнанні — то й поготів.
— Кожен робить свій внесок у пізнання життя; його робить і кожне сподіяне твориво,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Смерть Верґілія», після закриття браузера.