Читати книгу - "Останній сигнал, Ігор Маркович Росоховатський"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Аля заперечливо похитала головою, і ще одне пасмо її волосся зазолотіло.
— Ні, ні, він не здатний завдати зла.
— З його точки зору це зовсім не зло, — знову втрутився Олександр Миколайович. — Експеримент — і все. Наприклад, прищеплення людям хвороб, отруєння водоймищ. А потім можна з цікавістю спостерігати, як поширюються мікроби і як людський організм бореться з ними.
— Я його знаю краще.
— Дурниці! — переконливо відрізав Олександр Миколайович. — Ви не можете його знати. Ви навіть не знали, хто він насправді.
— Це не мало для мене значення.
Вона навіть не помітила, що повторила слова Михайла Дмитровича, а він багатозначно глянув на Олександра Миколайовича і мовив:
— Можливо, варто запам’ятати її слова…
— Навіщо? Це допоможе нам розшукати його? — іронічно спитав Олександр Миколайович.
— Я не здивувався б. Якось запитав заєць у робота…
Полковник Тарнов зрозумів, що настав час припинити їхню суперечку, і звернувся до Алі:
— Якби ви допомогли нам розшукати й затримати його, було б краще для всіх.
— А ви гадаєте, він сам цього прагне? — запитала жінка згаслим голосом. Її гнів ущух, та разом з тим танули сили.
— Ні, він цього не прагне, — сказав полковник. — Але ви мусите розуміти, що задля безпеки людей ми не зупинимось і перед крайніми заходами.
— Що це означає?
— Якщо він вчинить опір, у нього можуть бути неприємності.
— Не розумію.
Михайло Дмитрович нахилився до неї:
— Погоджуйтесь.
Аля недовірливо зиркнула на нього.
— Ви ще не сказали, нащо він вам.
Олександр Миколайович хотів щось мовити, але полковник легенько штурхнув його під лікоть, показуючи поглядом на Михайла Дмитровича: нехай, мовляв, говорить він.
— Нам треба дізнатися про його наміри і втлумачити йому, в чому полягає безпека людини.
Полковник залишився задоволений формулюванням Михайла Дмитровича.
Жінка знайшла інше рішення:
— Коли він повернеться, я сама поговорю з ним про це.
Кремезний оперативний з повагою подивився на неї.
— Але до того його можуть поранити, — проклинаючи себе, сказав Михайло Дмитрович.
— Міліція не порушуватиме закону.
— Закони стосуються людей, — нагадав полковник.
Аля зрозуміла безпорадність свого становища. Вона сказала з одчаєм:
— Я ж навіть не уявляю, де він може бути.
Михайло Дмитрович одразу повірив їй, проте полковник Тарнов вирішив уточнити:
— Можливо, ви знаєте хоч би місто. Хіба він ніколи не згадував, звідки приїздить до вас?
— Ніколи.
Раптом вона зробилася наче вищою на зріст.
— Ви не посмієте стріляти в нього!
— Звичайно… якщо він залишить нам інший вихід…
— Дайте йому час більше пізнати людей.
“Навіть устами жінок іноді глаголить істина, — подумав Михайло Дмитрович. — Та марні її зусилля. Вони не підуть на це. Побояться. А я? Я ризикнув би? Скільки людських життів може залежати від будь-якого його кроку, доки він на волі…”
В розмову вступив Ельбор Георгійович. Його обличчя з правильними жорсткими рисами зненацька стало навдивовиж м’яким і трохи сумний, наче з-під гриму проглянуло його справжнє обличчя. Він сказав про те, чого не наважився висловити ніхто з присутніх:
— Ви так кохаєте його, що навіть заздрісно, — усмішка, ледь з’явившись, одразу згасла, зітерлася суворими зморшками біля очей та густими бровами. — Але не можна забувати, що в нього в руках небезпечні “іграшки”.
— Він їх не застосує на шкоду людям.
— Це тільки слова. А з другого боку — мільйони життів.
Уперше Аля пізнала, що то таке, коли з туги хочеться вовком завити. Вперше їй так було. Стиснуті пальці побіліли.
— Чим же я можу вам допомогти?
— А це ми зараз усі разом спробуємо з’ясувати, — сказав Ельбор Георгійович. — Для початку розкажіть нам якнайдокладніше про його звички, про найдрібніші деталі його поведінки…
У місті спалахнула епідемія. Скрізь пахло дезавактом і карболкою; навіть на бульварі Пушкіна, де було дуже багато квіткових клумб, до духмяних пахощів квітів примішувався ядучий і пронизливий запах. Перехожі кривилися і затискували носи, а люди з чутливими нюхом закладали ніздрі спеціальними тампонами, придбаними в аптеках. Вода теж пахла дезавактом, а також хліб, фаянсовий посуд. Тільки пластмасові тарілочки і склянки та їжа, котра продавалась у кафе-автоматах, нічим не відгонила. Втім, знавці, без яких не обходиться жодна подія в світі, стверджували, що й ті пахнуть, але запах так приглушений, що споживач його не розрізняє.
Вулиці здавалися зловісними. Вони були виповнені миготінням білих кіл з червоними хрестами — це мчали із увімкнутими сиренами машини “швидкої допомоги”.
Особливо загрозливих розмірів набула епідемія в трьох районах міста. Хвороба, схожа на черевний тиф, протікала в гострій формі. Температура сягала сорока і навіть сорок одного градуса. Ліки не могли знищити або хоча б на якийсь час притлумити розмноження збудника і лише трохи гальмували розвиток захворювання. Троє хворих померло. Па місце епідемії одна за одною приїздили медичні та урядові комісії. Пройшло вже чимало часу від дня реєстрації першого випадку захворювання, а ефективних методів лікування ще не знайшли.
Олександр Миколайович та Михайло Дмитрович кілька днів перебували в інституті експериментальної генетики. Регулярно сюди наїздив полковник Тарнов. У лабораторіях інституту терміново готували антибіотики проти тих культур мікробів, які зникли в горезвісний день. Однак антибіотики, які одразу ж вражали ці культури мікробів, виявилися безсилими протії збудників, які
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останній сигнал, Ігор Маркович Росоховатський», після закриття браузера.