Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Зникло все, лишилася тільки скрипка. Вона сповнила своїм голосом важке, мертве повітря зали й неначе змінила все, зібравши, зливши німу самотність усіх цих жалюгідних створінь, які нітились у сутінках попід стінами, в одну велику спільну тугу та скаргу.
Керн обхопив коліна руками, похилив голову й віддався повені звуків. Йому здавалося, ніби та повінь підняла його й несе кудись, несе в якусь рідну й водночас моторошно чужу стихію. Маленька чорнява дівчинка тихо, непорушно сиділа на підлозі біля скрипаля й дивилась на нього.
Скрипка змовкла. Керн трохи вмів грати на фортепіано й досить знався на музиці, щоб зрозуміти: цей чоловік грає надзвичайно гарно.
— Шуман? — спитав старий зі шрамом.
Скрипаль кивнув.
— Грай іще, — сказала дівчинка. — Заграй такої, щоб весело було. Бо тут сумно.
— Міріам! — тихо покликала мати.
— Добре, — мовив скрипаль і знову підняв смичок.
Керн глянув навколо. Він побачив схилені голови й світлі плями відкинутих назад облич, побачив смуток, зневіру — і тиху радість, що її на хвилину розлила по тих обличчях мелодія скрипки. І він згадав усі отакі дожидальні, що їх йому вже чимало довелось побачити, повні знедолених, єдина провина яких — те, що вони народилися на світ і живуть. Як же можуть водночас існувати на світі така недоля й оця музика? Як це збагнути? У цьому були водночас безмежна втіха і жахливий глум.
Керн бачив, що голова скрипаля лежить на скрипці, мов на плечі коханої. Присмерк у залі густішав, а він думав: «Ні, я мушу жити! Я не загину! Я мушу жити. Життя таке барвисте й солодке, я ж його ще не знаю, це музика, це поклик, голос із-за далеких лісів, незнаних обріїв, з невідомих ночей! Я хочу жити!»
Він не зразу помітив, що скрипка вже затихла.
— Що це ти грав? — спитала дівчинка.
— «Німецькі танці» Франца Шуберта, — хрипким голосом відповів скрипаль.
Старий, що сидів біля нього, засміявся.
— Німецькі танці! — І, провівши рукою по шраму на лобі, повторив: — Німецькі танці!
Секретар біля дверей увімкнув світло й сказав:
— Хто наступний? Заходьте!
Керн дістав картку на ліжко в готелі «Бристоль» і десять талонів на обіду їдальні на Вацлавській площі. Одержавши талони, він відчув, що страшенно голодний, і мало не бігцем побіг тудц, боячись запізнитися.
Він не помилився. Усі стільці в їдальні були вже зайняті, й довелося чекати. За одним столом він побачив свого колишнього університетського професора. Керн хотів був підійти привітатись, та передумав: він знав, що багато хто з емігрантів не любить, коли їм нагадують про минуле.
Незабаром до їдальні зайшов скрипаль і нерішуче спинився біля дверей. Керн жестом підкликав його. Скрипаль здивовано глянув на нього й повільно підійшов ближче. Керн зніяковів: коли він побачив у дверях цього чоловіка, йому здалося, ніби вони давно знайомі, а тепер він згадав, що навіть не розмовляв з ним щодня.
— Вибачте, — сказав він, — я чув допіру, як ви грали на скрипці, й тепер подумав, що ви, мабуть, іще не дуже орієнтуєтесь тут.
— Так воно й є. А ви?
'— О, я вже втретє у Празі. Ви недавно з Німеччини?
— Два тижні. Сюди я приїхав тільки сьогодні.
Керн помітив, що професор і його сусід підвелись.
— Он два місця звільнилися, — швидко сказав він. — Ходімо!
Пробираючись поміж столами, вони зустрілись у вузькому проході з професором. Той, непевно подивившись на Керна, зупинився.
— Ми з вами не знайомі?
— Я слухав ваші лекції, — відповів Керн.
— А… — Професор покивав головою. — Скажіть, ви часом не знаєте людей, які могли б купити пилосос? Десять процентів знижки, в кредит. Або грамофон…
Керн сторопів — правда, лише на одну мить. Професор був світилом в онкології… Потім відповів співчутливо:
— Ні, на жаль, не знаю…
Йому було добре відомо, що це означає, коли людина пробує торгувати пилососами і грамофонами.
— Я так і думав… — Професорів погляд став байдужим. — Ну, пробачте, будь ласка, — сказав він, наче звертаючись до когось зовсім іншого, й пішов до дверей.
У їдальні давали перловий суп із м’ясом. Керн швидко висьорбав свою порцію й, підвівши голову, побачив, що скрипаль сидить, поклавши на стіл руки, перед повною тарілкою.
— Чому ви не їсте? — спитав він здивовано.
— Не можу.
— Ви хворі?
Схожа на грушу голова скрипаля здавалася зовсім жовтою, знекровленою в мертвотному світлі голих лампочок під стелею.
— Ні.
— Так не годиться. їжте! — сказав Керн.
Скрипаль промовчав. Він запалив сигарету й кілька разів квапливо затягнувся. Потім одсунув тарілку й нарешті випалив:
— Так же не можна жити!
Керн втупив у нього очі.
— У вас немає паспорта?
— Та ні, є. Але… — Скрипаль нервово погасив сигарету. — Як же можна так жити?! Отак без нічого! Без ґрунту під ногами!
— Господи! — * обурився Керн. — У вас же є паспорт і ваша скрипка!..
Скрипаль зиркнув на нього спідлоба й роздратовано вигукнув:
— До чого тут паспорт і скрипка! Невже ви не розумієте?..
— Та чого там…
Керна охопило безмежне розчарування. Він думав, що той, хто вміє так грати, має бути зовсім особливою людиною. Людиною, від якої є чого навчитись! А тепер він бачив перед собою охопленого розпачем чоловіка, який здавався йому — хоч був на добрих п’ятнадцять років старший за Керна — вередливою дитиною. «Перша стадія еміграції, — подумав Керн. — Дарма, оговтається…»
— Ви справді не їстимете супу? — спитав він.
— Ні.
— То віддайте його мені. Я ще голодний.
Скрипаль підсунув йому тарілку. Керн повільно виїв її. Кожна ложка супу — це сила, це снага боротися з недолею, і він не хотів утратити ані краплі цієї снаги! Доївши суп, Керн підвівся.
— Дякую вам за суп. Я, правда, волів би, щоб ви з’їли його самі.
Скрипаль глянув на нього. Обличчя його прорізали зморшки.
— Ви, певне, цього ще не розумієте, — холодно промовив він.
— Та це легше зрозуміти, ніж ви гадаєте, — відказав Керн. — Ви просто нещасні, та й годі.
— А хіба цього ще не досить?
— Ні. Кожен спершу думає, ніби це щось виняткове. Але, попоневірявшись тут іще трохи, ви збагнете, що нещастя — це найбуденніша в світі річ.
Керн вийшов на вулицю і здивувався, побачивши на тротуарі навпроти професора. Той походжав туди й сюди у своїй характерній позі — руки за спиною, стан трохи нахилений уперед, — так він звичайно походжав за кафедрою, пояснюючи студентам якесь новітнє разюче відкриття в онкології. Тільки тепер він думав напевне про пилососи та радіоли.
Керн спершу був завагався: раніше він нізащо
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.