Читати книгу - "Твори в 4-х томах. Том 4"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Авжеж, — сказав Томас Хадсон. — А трохи згодом Едді дасть тобі супу.
— Я не хочу їсти, — відказав Девід. — Та й не зможу ще.
— Тоді почекаємо, доки зможеш.
— Я знаю, як тобі прикро, Деве, — мовив Ендрю, що ходив униз по кока-колу.
— Ніхто не знає, як мені прикро, — озвався Девід.
Томас Хадсон приставив старшого сина до штурвала й показав, яким курсом вести катер назад до острова.
— Постав обидва мотори синхронно на триста обертів, Томмі, — сказав він. — Доки стемніє, ввійдемо в зону маяка, а тоді я підкоригую курс.
— Ти все-таки час від часу перевіряй мене, будь ласка. Тату, а тобі теж так тяжко на душі, як мені?
— Нічого не вдієш.
— А все-таки Едді спробував, — сказав Том-молодший. — Не кожен стрибне в океан за якоюсь там рибиною.
— Едді мало не досяг свого, — сказав йому батько. — Ото мали б ми халепу, якби він узяв цю рибину на гак, коли сам уже був у воді.
— Ну, Едді дав би собі раду, — мовив Том-молодший. — Як мотори, синхронно працюють?
— А ти послухай, — відказав батько. — Треба не тільки на тахометри дивитися.
Томас Хадсон пішов до койки, де лежав Девід, і сів поруч нього. Хлопець був обгорнутий легкою ковдрою. Едді мастив йому руки, а Роджер — ноги.
— Що, тату? — мовив він і, подивившись на батька, відвів очі.
— Дуже жаль, що так вийшло, Деві, — сказав Томас Хадсон. — Ти змагався з нею так, як ніхто. Краще за Роджера, краще за будь-кого іншого.
— Дуже дякую, тату. Будь ласка, не треба про це говорити.
— Може, ти чогось хочеш, Деві?
— Я б випив ще кока-коли, якщо можна, — відповів Девід.
Томас Хадсон знайшов у ящику з наживкою пляшку холодної кока-коли й відкоркував її. Тоді знову сів поруч Девіда, а той пив, тримаючи пляшку в руці, яку Едді вже помастив меркурохромом.
— Зараз буде суп. Він уже гарячий, — сказав Едді. — Може, підігріти чілі, Томе? А ще в нас є черепашковий салат.
— Підігрій чілі, — сказав Томас Хадсон. — Ми ж не їли від самого сніданку. А Роджер і не випив ні краплі за цілий день.
— Щойно випив пляшку пива, — озвався Роджер.
— Едді, — мовив Девід, — а як по правді, скільки б вона заважила?
— За тисячу фунтів, — відповів йому Едді.
— Дякую вам за те, що ви стрибнули за борт, — сказав Девід. — Я дуже вдячний вам, Едді.
— Е, якого біса, — мовив Едді. — А що ж іще було робити?
— Вона справді заважила б тисячу фунтів, тату? — спитав Девід.
— Я певен, що не менше, — відказав Томас Хадсон. — Мені ще ніколи не траплялося бачити такої величезної рибини — ні риби-меча, ні марліна, ніякої.
Сонце вже зайшло, а катер біг по тихому морю, мотори рухали його вперед, і він швидко розтинав ту саму воду, якою вони так повільно посувалися всі минулі години.
Тепер і Ендрю сидів на краєчку широкої койки.
— Що скажеш, вершнику? — мовив до нього Девід.
— Коли б ти витяг цю рибину, — сказав Ендрю, — то, мабуть, уславився б на весь світ.
— Не треба мені слави, — відказав Девід. — Можеш сам уславитись.
— А ми б уславились як твої брати, — провадив Ендрю. — Я серйозно кажу.
— А я б уславився як твій друг, — сказав Роджер.
— А я — як стерновий, — докинув Томас Хадсон. — А Едді — тим, що взяв її на гак.
— Едді й так уславився, — сказав Ендрю. — І Томмі уславився — тим, що носив усім випити. Стільки годин точилася страхітлива битва, а Томмі без упину постачав спиртне.
— Ну, а рибина як? Вона не уславилася б? — спитав Девід. Він уже начебто одійшов. Принаймні говорив так, ніби нічого й не сталося.
— Вона б уславилась найбільше за всіх, — сказав Ендрю. — їй судилося б безсмертя.
— Сподіваюсь, їй усе це не зашкодило, — промовив Девід. — Добре, якби вона лишилася жива й здорова.
— Я певен, що вона жива-здорова, — відповів йому Роджер. — З того, як вона була на гачку і як опиралася, я можу напевне сказати, що їй нічого не сталося.
— Колись я розкажу вам, як усе було, — пообіцяв Девід.
— Розкажи зараз, — зажадав Енді.
— Зараз я стомився, та й усе воно вийде наче маячня. — Розкажи зараз. Ну хоч трохи, — наполягав Ендрю.
— Не знаю навіть, чи варто. Як, тату?
— Розказуй, — мовив Томас Хадсон.
— Так от, — почав Девід, міцно заплющивши очі. — У найтяжчі хвилини, коли я вже себе не чув з утоми, мені здавалося, що вона і я — це одна істота.
— Розумію, — сказав Роджер.
— І тоді я полюбив її над усе на світі.
— Як це полюбив? Насправді? — запитав Ендрю.
— Еге ж. Так-таки насправді й полюбив.
— Ну-у, — протяг Ендрю. — Оцього вже я не розумію.
— А коли побачив, як вона випливає, то полюбив її ще дужче, так, що вже несила було й витримати, — провадив Девід, не розплющуючи очей. — Єдине, чого я хотів, — це роздивитись її ближче.
— Я знаю, — мовив Роджер.
— Тепер мені начхати, що я її впустив, — сказав Девід. — І рекордів ніяких я не хочу. То мені тільки здавалося, що хочу. І я радий, що з нею нічого не сталось і зі мною нічого не сталось. Ми з нею не вороги.
— Добре, що ти нам розказав, — мовив Томас Хадсон.
— І я дуже вдячний вам, містере Девіс, за ті слова, що ви сказали мені, коли я мало не упустив її вперше, — закінчив Девід, і досі не розплющивши очей.
Томас Хадсон так і не дізнався, що то були за слова, які сказав йому Роджер.
X
Пізнього вечора, тихого й душного, як завжди, поки не знявся вітер, Томас Хадсон сидів у своєму кріслі й намагався читати. Всі вже полягали, та він знав, що не засне, і сподівався приспати себе читанням. Проте й читати не міг і весь час повертався думками до минулого дня. Відновлював усе в пам'яті від самого початку до кінця, і його проймало таке відчуття, ніби його сини, крім хіба що Тома, дуже віддалились від нього, чи, може, то він сам віддалився від них.
Девід прихилився душею до Роджера. Та він і сам хотів, щоб хлопець перейняв од Роджера все, що можна, — адже в ділі той був дуже привабливий і розумний, хоч настільки ж непривабливий і нерозумний був у своєму особистому житті й у своїй письменницькій праці. Девід завжди лишався для Томаса Хадсона загадкою. А от Роджер розумів хлопця куди краще, ніж рідний батько. Томаса Хадсона тішило, що вони
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Твори в 4-х томах. Том 4», після закриття браузера.