Читати книгу - "Привид мертвого дому. Роман-квінтет"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Альтанку обплели стебла дикого винограду; Станіслав зайшов у середину, тут-таки стояла дерев’яна лавка. Запустив пальці під дошку столу й намацав ініціали Леоніди, що колись сам їх вирізав. Маленька сентиментальна радість, дурна мана — чому не може їх позбутися? Чому так глибоко засів у ньому цей абсурдний безум і чому не вимивається з душі людини дорослої і тверезої, якою себе давно відчуває? Де його скепсис та мудрість, чому й елементарне загніждження таке глибоке і чому не зникає, хоч у світі все приречене на зникнення і загин? Чи не голос це тваринного начала в нашій фізіології?
У просвіт вхідного отвору проглядався краєвид на сусідні городи, й сади, і на горб. На тому горбі був березовий гайок, оточували його квітучі, аж палали від цвіту, акації. Колись блукав там із Леонідою, але що може значити те для нього тепер? Завжди, коли мав вирушити сюди, вона приходила до нього в сни; дивувався, прокинувшись, які міцні й нав’язливі можуть бути зітлілі відчування. Знав чудово, що Леоніда ніде не ділася, що він напевне з нею зустрінеться, як і з Миколою, та яке це має значення, коли між нею, реальною, і тією, яку не може забути, ще менший зв’язок, як між нею колишньою і цією зовсім чужою і незнайомою йому жінкою, яку зустрів на цій вулиці. Постаріла і обуденена жінка його приятеля — тільки нагад про ту нетлінну, яка в ньому продовжує жити і яка мусить у ньому існувати, інакше щось зіпсувалось би у його музиці тонке і сокровенне. Мусить утримувати в уяві та пам’яті несистематизовані й хаотичні клапті своїх споминів, оцей вічний сентимент утікача до рідного гнізда, який виростає в сад, в якому не відчувається спопеляючих хвиль часу, в якому дівчина із юності залишається вічно юною, а отже, недосяжною — наявність отих дитячих оман конечна, бо втікачеві чи мандрівникові завжди треба бути впевненим: на цій землі існує місце, куди можна повернутись. Принаймні може помріяти, що, коли надійде час остаточного виходу із метушні житейської, із білчаного колеса, коли втомиться, прийде в цей сад і скопає тут грядку, тобто повернеться у світ простих речей та понять, необхідних для елементарного існування й елементарних радощів, якими наповнюється старість. Навряд чи він колись напевне так здійснить, але втримувати подібну ілюзію потрібно, адже без сентименту до таких речей людина стає гола душею і самотня.
«П’яніть себе, чим хочете п’яніть», — згадав він рядок із якогось прочитаного давно вірша і поблажливо всміхнувся на свою високу глупість.
5
Але безсонна ніч давала себе знати, відчув у тілі обважнілість, а повіки починали падати, отож подався до своєї кімнати, вибачився перед тіточками, адже мав відбути з ними черговий ритуал — розмову з кожною віч-на-віч. Зрештою, давно потребував післяобіднього сну, але тепер мав бути сон після сніданку: був підхмелений, зморений дорогою та їжею, а найбільше думками, які полилися на нього потоком.
Заснув, і йому привидівся горилоподібний із поїзда, голий, у самих маленьких плавках; він тримав перед собою автомата і чомусь розстрілював його тіточок. І тіточки скрикували, знімали до неба руки й падали одна по одній. Не впала лишень тітка Віра, вона йшла до горилоподібного із сумною шляхетною усмішкою і з печальними очима, що аж палали на її обличчі, — кулі відскакували од неї, як від залізної, викрешуючи іскри. Тітка Віра підійшла до горилоподібного, забрала в нього автомата і розламала його об коліно, як тріску, а тоді відкинула геть. І горилоподібний завив раптом, підкочуючи до неба очі, й кинувся бігти, трусячи великим білим тілом і раз по раз перестрашено озираючись.
— Бачиш, який гад, — спокійно сказала тітка Віра, сідаючи на старовинного, оббитого парчею стільця, що незвідь-звідки узявся. — А я хотіла виходити за нього заміж.
— Але ж, тітко Віро, — мовив Станіслав, — хіба це можливо?
— Все можливо в цьому світі, — смутно сказала тітка Віра.
— Вона звар’ятувала, Стасику, — обізвалася тітка Настуся, встаючи із землі й обтрушуючи куряву з одежі. — Через це і сваволить.
Інші тіточки так само зводилися одна по одній із землі й зійшлися довкола тітки Віри, як сходяться в групу для фотографування. І він приклав до ока фотоапарат, а вони застигли, зводячи обличчя і мертво всміхаючись.
— Ти ж нас не будеш розстрілювати, Стасику? — тоненько спитала тітка Людя й міцніше сперлася об свою паличку.
— Та Бог з вами! — вигукнув Станіслав. — Хочу тільки вас сфотографувати.
— Часом це і є розстрілювати, — проказала тітка Марія, — бо фотографуватись — це значить вбиватись у часі, не вважаєш?
— Як це — вбиватись у часі? — спантеличено спитав Станіслав.
— Хіба не помітив, — мовила тітка Марія, — що фотокартки мертві і люди на них мертві? Оце і є вбити!
І вони стояли перед ним, лише тітка Віра сиділа на старовинному, оббитому парчею стільці і всміхалися мертвими фотографічними всмішками, і він вирішив сфотографувати їх інакше, щоб зображення залишилось не на папері, а в його уяві чи пам’яті. Бо час плиткий і швидкоплинний, подумав він, і конче треба його зупинити, бо що станеться з ним, коли цей дім спорожніє зовсім і йому вже не буде куди приїжджати лікуватися від білчаного колеса, від світу, котрий крутить ним і котить, і жене, як перекотиполе по лиці земному. І бажав того чи не бажав, але вони, тітоньки його, таки перетворились у фотокартку, шматок пожовклого паперу з відбитими на ньому постатями, мертвими очима — нерушні й закоцюблі. Узяв того листка і пришпилив кнопкою до білої голої стіни — з-під пальців посипався білий порох. Відступив на кілька кроків од стіни, кімната була зовсім без меблів, без фіранок і штор на єдиному вікні, а з самим лише голим хрестом рами, без електричної лампочки, що мала б звисати зі стелі, і без жодних дверей — лише п’ять білих площин стін та стелі і шоста площина — червона
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Привид мертвого дому. Роман-квінтет», після закриття браузера.