Читати книгу - "Вовк-тотем"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— От невдача! Такої шкури не вивісиш!
Хлопці випрямили голови коней і поїхали навздогін за вовками, Бат наказував Чжану:
— Ти більше не стріляй! Я сам з ним розберуся.
Обидва корінних коня, побачивши, що господар убив одного вовка, неймовірно зраділи і помчали до схилу з максимальною швидкістю, на яку були здатні. Однак через декілька десятків метрів їм уже забракло повітря, тож їхня швидкість почала поступово знижуватися. Вовк же якраз виявив свої здібності мчати вгору по схилу — амплітуда його стрибка збільшилася, в нього ніби відкрилося друге дихання, він біг дедалі швидше, а за швидкістю зростала і його самовпевненість. Хлопці щосили лупцювали батогами своїх коней, ще й давали їм у боки шпорів, тож корінні коні, які раніше ніколи не знали батога, бігли, мов скажені, а їхні морди вже вкрилися білою піною. Вовк же не зменшував швидкості, навпаки, біг дедалі повільніше. Чжан Цзіюань опустив голову й подивився на його сліди на трав’яному схилі: відстань між відбитками його передніх і задніх лап уже перевищувала амплітуду кроку коня. Ватажок наближався до лінії горизонту, що її утворювала вершина схилу. Коли вовк її перетне, мисливці тоді тільки його й бачили.
Саме тоді Бат раптом прокричав: «Зупиняймося!» Потім рвучко натягнув вуздечку. Усі корінні коні мають високе вміння раптом зупинятися на високій швидкості, вони натренували його під час переслідувань з обманними маневрами коней у табуні. Цієї миті воно їм якраз і знадобилося. Коні загальмували в кілька кроків, при цьому вершників ледь не викинуло з сідла потужною інерцією. Бат одним рухом зістрибнув по ходу з коня, відразу ж упав на землю й прилаштував рушницю, разом з тим, з силою затамувавши подих, почав цілитись у вершину схилу. Чжан Цзіюань також скотився на землю й підняв рушницю.
Вовк, який продовжував бігти щодуху, раптом не почув позаду себе цокоту копит, тому теж рвучко загальмував з міркувань перестороги. Річ у тому, що у степових вовків короткі шиї, тож щоб обернутися й подивитися назад, сірому необхідно розвернутися всім тілом. Крім того, зазвичай, коли вовк добіжить до вершини схилу, йому потрібно зробити ковток повітря й кинути погляд на місце та траєкторію руху переслідувачів, щоб визначитися, як діяти далі. У цю мить над лінією горизонту на верхівці схилу з’явився дуже чіткий силует вовка, який раптом виявився ледь не втричі більшим за обриси його тіла під час бігу. Здавалося, що це — мішень у тирі, зроблена у вигляді вовка. Найчастіше це — єдина можливість для мисливців поцілити звіра, який тікає, однак здебільшого вовки не надають мисливцям такої можливості. Проте Бат, удавшись до хитрощів із раптовою зупинкою коней, викликав у вовка підозру, змусивши його повернути голову й подивитись, до якого нового трюку вдалися його переслідувачі.
Вовк нарешті попався. Прозвучав постріл з Батової рушниці й можна було побачити, як сірий з розгону впав на коліна, а потім зник за краєм вершини пагорбка. Бат сказав:
— Шкода! Далекувато, тож я тільки поранив його, однак далеко він не втече. Швидше за ним!
Хлопці знову скочили на коней і помчали навздогін. Однак коли вони досягли верхівки, то побачили по той бік схилу лише цівочку крові, що тяглася по жовтій траві й дрібному камінню, вовка ж і слід простиг. Навіть у бінокль вони не помітили якогось руху навколо, тож їм довелося швидко їхати дрібними кроками уздовж кров'яного сліду. Чжан Цзіюань сказав:
— Шкода, що з нами немає собак!
Однак вони виїздили сюди з табуна, а степові собаки завжди живуть при юртах і можуть супроводжувати тільки отари або череди, але їх ніколи не беруть у степ пасти табун, хіба що від самого початку будуть тримати на повідку.
Хлопці їхали повільно, опустивши голови, ретельно розглядали сліди на землі. Проїхавши невеликий відрізок шляху, Бат сказав:
— Я поранив вовка в передню лапу. Дивись: ось крок вовка, і він має лише три відбитки, а пораненою лапою він не може стати на землю.
— У такому разі вовк точно не втече, — сказав Чжан, — адже на трьох лапах де ж йому побігти так, як на чотирьох?
— Важко сказати, — зауважив Бат, глянувши на годинник, — це ж ватажок. А якщо він знайде тут якусь глибоку вовчу нору, де ж тоді його спіймаєш? Нам слід поспішати!
Кров’яний слід то зникав, то з’являвся знову, хлопці йшли по ньому вже більше години, коли на якомусь моріжку раптом побачили щось таке, що змусило їх зупинитися, мов укопаних: на землі лежала відгризена передня вовча лапа, і білизна її рваної кістки кидалась в очі; на кості, а також на шкурі і м’язах, ще виднілися сліди вовчих зубів. Бат сказав:
— Тільки поглянь — він зрозумів, що поранена нога волочиться по траві й заважає йому бігти, тому сам собі відгриз її!
— Кажуть, хоробрий солдат відірве собі руку, — сказав Чжан Цзіюань, у якого аж засмоктало під грудьми, ніби це його раптом упіймав вовк. — Я чув, що серед ханьців були такі сміливці, які відрубували собі руку, в яку влучала отруйна стріла, однак я особисто ніколи не бачив такого. Однак я вже двічі бачив, як вовки відгризали собі лапи, це — вже втретє.
— Усі люди різні, а вовки — всі однакові… — зауважив на це Бат.
Хлопці поїхали далі шукати. Вони поступово відзначили, що після того, як вовк відкусив собі лапу, слідів крові поменшало, а довжина його кроку збільшилась. Їх найбільше турбувала думка про те, що ватажок, схоже, прямував найближчою дорогою до прикордонного шосе, на північ від якого вже починався закритий військовий район. Бат сказав:
— Ну й хитрюга цей ватажок! Але й ми не будемо дурними за ним так
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вовк-тотем», після закриття браузера.