Читати книгу - "Вовк-тотем"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Чжан Цзіюань був у захваті від роботи конопасом, він вважав, що в Монголії — це професія для сміливих, вона найбільше пасує чоловікові з усіх професій у світі. У давній Монголії конопаси-кочовики були звичайними солдатами в мирний час і героями — під час війни. Хоча сміливість і відвага монгольських жінок зазвичай перевищували такі ж якості в ханьських чоловіків, однак в Орхоні до сих пір так і не було жодної жінки-конопаса. Протягом сотень тисяч років кочового життя в степу монголи офіційно призначали кожному табуну коней по два конопаси, однак після того, як тут з’явилися молоді інтелігенти, кожному табуну додали ще по одному конопасові з них, розглядаючи такий крок як експеримент на пасовищі. Однак через два роки з чотирьох молодих інтелігентів 2-ї команди, розподілених у конопаси, один отримав травму і звільнився, а інший — не витримав такого важкого життя і, так і не змігши загартувати в собі необхідної сміливості, сам попросився розподілити його на іншу роботу. Таким чином, досі жоден з молодих інтелігентів ще не міг офіційно заступити на посаду конопаса і працював при табуні тільки разом з двома монгольськими колегами. Молоді інтелігенти, в тому числі і Чжан Цзіюань, навіть думати боялися про такий акт мужності як самостійне, тільки силами ханьців, випасання одного табуна. Однак Чжану дуже хотілося офіційно стати конопасом, щоб колись на рівних пасти табун з Батом або Лхамжавом, адже наразі його статус можна було визнати тільки як учень-помічник.
За два роки роботи в умовах холоду й голоду Чжан зрозумів, що все ж може, зціпивши зуби, триматися на цій роботі і засвоїти високе мистецтво утримування коней, однак чого йому ще бракувало, так це беззастережної сміливості монгольських конопасів, завдяки якій вони приборкували норовливих коней і підкорювали диких вовків. Коли він схибив під час ловів, він схибив не через технічну недосконалість, а якраз тому, що йому забракло сміливості. Він дуже чітко пам’ятав той момент, коли накидав тремтячими руками аркан на вовка — тоді його серце піддалося першим.
І Чжан ризикнув! Заради того, щоб стати офіційним конопасом, він був готовий ризикнути життям. Цієї миті він хотів перевірити себе, дізнатися, чи зможе він відновити той геройський дух китайців часів династій Хань і Тан, які витіснили зі своїх територій гунів і витурили тюрків.
Кінь мчав униз стрімким схилом, мчав так швидко, ніби падав з вертикальної стіни; і вершник, і кінь перетворилися на суцільне тіло, яке дедалі більше набирало швидкість у вільному падінні. Кінь мчав під таким гострим кутом до землі, що вершник ніяк не міг нормально сидіти на ньому. Чжану довелося однією рукою вчепитися в луку сідла і з усіх сил податися назад, так що його спина майже приклеїлася до заду коня, а обома ногами так натягнути стремена, що вони ледь не сягали вух коня, тобто його тіло майже лежало на крупі коня. Обома ногами він намертво затис передню луку сідла — це був надзвичайно складний рух, який єдиний тільки й міг урятувати життя вершнику. Якби його серце цієї миті знову піддалося страху, усі його надії разом із душею полетіли б до Тенґера. Коли декілька днів по тому він знову проїжджав цим місцем, то помітив на дорозі, якою вони мчали, ледь не шість-сім ховрашиних нір, і аж укрився холодним потом від страху. А Бат сказав, що Тенґеру подобаються сміливі люди, тож він відводить їх від таких нір.
Коли Чжан Цзіюань домчав униз, він несподівано помітив, що відстає від Бата всього на півкрупа коня. Поворот голови Бата відкрив захоплену посмішку на його обличчі, і Чжан відчув, що ця посмішка почесніша для нього за всі золоті нагороди.
Монгольські корінні скакуни мають таку особливість — досягнувши успіху, вони рвуться далі вперед, а програючи — остаточно занепадають духом. Тепер обидва коні, побачивши, що, лише проскочивши один стрімкий схил, скоротили майже на третину відстань до вовків, сповнилися піднесення, що стало для них своєрідним допінгом, і вони несподівано розвинули швидкість дзерена. Тож не встигли вовки ще дістатися вершини пагорбка, як відстань до них значно скоротилась. Роздивившись вовків і місцину, Бат сказав:
— Вовки готуються розділитися й тікати окремими шляхами. Малого облишимо, будемо наздоганяти великих. Ти дивись, у якого вовка я буду цілитися, тоді стріляй у каміння перед ним. Почнемо з правого.
Хлопці тримали рушниці напоготові. Чим швидше бігли коні, тим менше трусило їхні тіла, і тим легше було мисливцям цілитися. Троє вовків, вочевидь, уже почули важку ходу переслідувачів, тому також додали швидкості й помчали до схилу, що був попереду. Кінь і вовк не можуть довго підтримувати швидкість на фінішній прямій, тому Бат чекав, поки один з вовків повернеться до нього боком, оскільки стріляти по ньому ззаду — мішень замала, але як тільки вовки почнуть розбігатися, один з них неодмінно мав повернутися перпендикулярно, тоді й з’явиться можливість поцілити в нього.
Вовки, побачивши, що не можуть позбавитися переслідувачів, почали помітно нервуватися. Вони були майже готові розділитися — у такому випадку один з них гарантовано б утік. Коли відстань до переслідувачів була трохи більша, ніж триста метрів, два вовки, що йшли по боках від головного, раптом узяли кут. Бат відразу ж вистрелив у великого вовка праворуч, однак не влучив. Чжан Цзіюань трохи поцілився і зробив два постріли вперед по руху цього вовка, однак перша куля застрягла в глині, друга — влучила в камінь і з нього посипалися іскри, крихти й пішов пороховий дим. Вовки аж похитнулися від несподіванки, але щойно знову впевнено стали на ноги, як пролунав постріл з рушниці Бата. Один з вовків відразу ж упав на місці, його бік був закривавлений. Чжан Цзіюань аж скрикнув від радості, але Бат
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вовк-тотем», після закриття браузера.