Читати книгу - "Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Десять днів... щонайбільше — два тижні.
— А як не вийде?..
— Вийде, вийде! — знову став повторювати Сахнов, і я вже подумав, що мені знов доведеться викликати своїх людей з різками.
— Ну, що ж, пане полковнику, згодний, коли так! — витиснув з себе Туташхіа.
— Тоді оформимо все, як належить,— Сахнов швиденько взяв ручку й почав писати.
Він списав цілий аркуш, перераховуючи все, що має виконати Туташхіа і за який час, зазначаючи також, за якою статтею і яким параграфом його буде віддано до суду на випадок, якщо він не виконає того, що йому доручено. То була звичайна форма розписки, під якою мав стояти підпис Туташхіа. Закінчивши, Сахнов спитав Туташхіа:
— Зможете ви прочитати?
— Зможу,— відповів той.
Туташхіа підсунув до себе аркуш паперу, що його списав полковник Сахнов, і почав не кваплячись читати. Тримав він його перед собою, мабуть, з півгодини, а потім сказав:
— Я все обміркував, двох тижнів не вистачить на цю справу. Півтора місяця — найкоротший строк... Давайте перепишемо...
Це ж треба, що вигадав, пройдисвіт! Я зразу зрозумів, до чого він хилить! Щоб Сахнов не сумнівався ні в чому, щоб вважав, що справу зроблено, переманили ми до себе Туташхіа — і все. Хотів, щоб згода його на правду схожа була.
Бачив я, хитрує абраг, але Сахнову одне лише потрібно було — папір цей підписати. І заходився він переконувати — два тижні, де вже, мовляв, більше. Туташхіа своє верне — півтора місяця, і ні на день менше. Мало не зчепилися через це. Та тоді вже Сахнов поступився, запропонував наприкінці сторінки примітку дати, що термін виконання продовжено,— і розписатися там їм обом. Але Туташхіа дибки став, увесь документ переписати змусив, а потім знову його читав і перечитував сто разів. Але підписав кінець кінцем.
На тому й закінчили, призначивши зустріч через тиждень у домовленому місці. Поки виходили з кабінету, я встиг шепнути полковникові, що обдурить нас абраг. І що ви думаєте: витріщив він на мене свої риб’ячі баньки так гнівно, ніби не Туташхіа, а я кепкую з нього і маю намір залишити його в дурнях.
Коли вийшли на подвір’я, Туташхіа змусив нас вивести його чорне теля, потім сів на коня й поїхав. Сказати вам правду, від того часу я більше не бачив його ніколи.
А полковник Сахнов на другий ранок утовкмачував мені, що треба робити з Туташхіа після того, як з братами Чантуріа буде покінчено. Та й покотив своїм фаетоном у Поті.
І ось настав день зустрічі з Туташхіа. Як було йти мені, коли я розумів, що мене чекало за ті різки. А вмирати ж не хочеться! Послав я на те місце переодягненого поліцейського, а сам сховався в кущах. Прийшов мій поліцейський туди, а там нікого немає. Оглядівся, побачив коло мосту хлопчину років восьми, а поруч нього хурджин. Поліцейський стоїть і чекає, коли ж з’явиться Туташхіа. Потім спитав хлопчину:
— Що ти тут робиш?
— Мене прислав Туташхіа,— відповів хлопчик.— Він з якимось чоловіком мав тут зустрітися.
— Це я той чоловік,— каже поліцейський.— Що він просив переказати?
— Він просив передати вам хурджин.
— Навіщо?
— Він сказав, щоб ви віднесли його Никандро Кіліа.
Забрав поліцейський хурджина, приніс мені. Розв’язали ми його, а там з одного боку курка була, а з другого — індик.
Ось так, батоно, все й закінчилося. Та що після того Туташхіа витворяв — і не опишеш. Усі попередні злочини, і та курка, й індик — то дитячі іграшки порівняно з теперішніми. Робив що хотів, і робив усе так, аби й сліду не лишалося ніде. Та повірте мені, що після того, як удруге він пішов у абраги, всі пожежі, убивства й насильства, які були в Грузії,— все діло його рук! Це кажу вам я — Никандро Кіліа!..
Минув відтоді лише місяць, і раптом приїздить з Кутаїсі моє губернське начальство разом з якимсь офіцером і наказує здавати йому справи. Плакала моя посада поліцмейстера!
Я, звісна річ, зразу в Тифліс, до Мушні Зарандіа. Побачив вія мене і вогнем спалахнув — наче присок у нього з рота летів! Годин дві кричав, сердився й ослом називав. Я вирішив, що пропало все, розізлився і теж почав кричати на Мушні Зарандіа:
— Це через вас я службу втратив! З вашої ласки сім’я моя голодуватиме. Ви все придумали, ви й виправляйте, а то я вам покажу, де раки зимують!..
— Що ти мені показати можеш? Поділися зі мною, не муч моєї душі,— жартома мовив Зарандіа.
— Мабуть, твоя жінка, Мушні-батоно, і зараз носить сережки, що їй єврей подарував?! — спитав я.
— Підійди сюди, Кіліа, сідай поруч мене.
Я підійшов і сів.
Відчинив Зарандіа вогнетривку шафу, довго шарив там, поки не витяг якогось папірця. Поклав його переді мною й сказав:
— Ти, звичайно, ідіот і падлюка, але читати, здається, вмієш. Прочитай лишень, що тут написано!
То була розписка, завірена нотаріусом. У ній говорилося, що Мушні Зарандіа повернув сережки євреям рівно через тиждень по тому, як вони подарували їх його жінці. От тобі й маєш! З несподіванки я аж остовпів. Можете собі уявити, скільки років Мушні поводився зі мною так, наче він вдячний мені, що я не доніс про його хабар. А я вважав, що тримаю його в руках і при першій-ліпшій нагоді змушу танцювати під свою дудочку і робити так, як вигідно буде мені. І раптом що ж відкривається?! Я мало не збожеволів від досади й злості.
— Ти думаєш, Мушні Зарандіа, що випорснув з моїх рук! Не думай! Знай, біда моїх дітей упаде на твою голову! Я щодня писатиму доноси на тебе, щодня розсилатиму їх в усі присутствія, казатиму, що Мушні Зарандіа — злодій, хабарник, зрадник царя й трону його! Мені ніхто не повірить, але будеш ти весь у бруді — це точно! Якщо не повернеш мені посаду, я це зроблю!
Мушні Зарандіа розсміявся мені в обличчя:
— На що ти здатний,— сказав він,— і що ти можеш зробити, я знаю без тебе, Кіліа. А тепер посидь тихо, заспокойся, я прийму людину, і ми поговоримо.
Він подзвонив, увійшов відвідувач, і вони довго говорили про справи.
Потім чоловік той пішов.
— Ну що, Никандро Кіліа, заспокоївся? — спитав,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі», після закриття браузера.