Читати книгу - "Привид мертвого дому. Роман-квінтет"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Вірна тінь, вірна тінь, — казав він ніби в трансі. — Де знайти в цьому світі вірну тінь, без якої неможливий ні творчий безум, ні одкровення, ні натхнення, де та, що відречеться від себе задля чужої слави тільки тому, щоб оберегти обранця тієї слави від порожнечі, вичерпання та самотності — вічних руйнівників мистецької потуги.
Знову почулися по дерев’яних сходах кроки — це, певно, йшла тітка Марія. Стрепенувся, відганяючи від себе навадження, — треба бути готовим до чергової фази ритуалу зустрічі з тіточками. Марія тихенько постукала, а коли відгукнувся, бічком прослизнула до кімнати.
— Не заваджу тобі? — спитала лукавенько, сідаючи на стільця, на якому нещодавно сиділа тітка Настуся.
— О ні! — мовив Станіслав. — Радий вас бачити, тітко Маріє.
— Не знаю, чи так уже радий, — сказала тітка Марія, все ще лукаво всміхаючись, при цьому її обличчя ще більше розплилося, — а що ми тебе раді бачити, зокрема я — це напевне. Бо ми що — кодло старих бабів, які поміж себе гризуться, але які одна без одної жити не можуть; ти ж людина з великого світу.
— Великий світ, тьотю, — сказав Станіслав, — це така ж облуда, як і малий.
— Ну, не скажи, — відгукнулася тітка. — Коли б той великий світ тебе не вабив, не покинув би цього дому і в той світ би не пішов.
— Це правда, — засміявся Станіслав. — Але я вже казав тітці Настусі, що без цього дому, саду і без вас я був би як висушений гарбуз.
— Може, й так, — сказала тітка Марія. — Людина цінує те, чого не має.
— Я ж це маю? — звів він брови.
— Маєш як сентимент, а не власний світ.
Тітка Марія була розумна, здається, наймудріша з усіх тіточок, її логіка бувала парадоксальна, але завжди виважена. Однак прийшла вона не для того, щоб вести інтелектуальні балачки, а щоб дістати подарунка, недаремно і в неї по-особливому блищали очі.
— Знаєте, що я вам привіз? — таємниче спитав, лукаво й собі всміхаючись.
— А що? — не втримала спокійного тону тітка Марія.
Він поліз до своєї сумки і витяг згортка. Подав його тітці, і та без церемоній розірвала паперову обгортку.
— Чоботи! — тонко зойкнула вона. — Але звідки ти довідався, Стасику, що в мене немає чобіт? Господи, а я ж тільки й ламаю голову, щоб додуматись, як би мені ці чоботи купити, бо мої вже цілком, ну цілком розвалені.
— Телепатичне ояснення, тьотю, — сказав Станіслав.
— Правду кажеш? — подивилася на нього тітка. — Коли признатися чесно, я телепатичні хвилі тобі посилала. Отак сяду й думаю: коли б Стасик здогадався. Нє, це тобі хтось із тіток сказав…
— Ніхто мені нічого не казав, — засміявся Станіслав. — Просто подумав, що це найбільше вам підійде.
— Ти мене ощасливив, — сказала тітка. — А звідки знаєш мій номер?
— Ваші розміри в мене записані на окремому листку, — відповів Станіслав, — багато знати не треба.
— Тоді я з твого дозволу приміряю, можна?
— Не можна, а треба.
Тітка скинула капці і взула спершу один, а тоді й другий чобіт. Перейшла кімнатою, її розплиле обличчя цвіло.
— Як улиті, — сказала. — Ні, ти в нас просто чудо, що б ми без тебе робили? Перегризли б одна одній горлянки, та й по всьому.
Станіслав знову порився в сумці і витяг пляшку горілки. Тітка спохмурніла.
— Це вже тобі Настя сказала? — спитала підозріло. — Вже напатякала?
— Але ж, тьотю, — мовив Станіслав. — Із тіткою Настусею я говорив десять хвилин тому, а пляшку привіз із собою.
— І це правда, — мовила Марія. — Ти їм нічого про цю пляшку не кажи, бо загризуть… А може, ми її зараз і роздушимо? За чоботи. Маєш чарку?
— Чарка в мене дорожня, розкладна, — повів Станіслав. —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Привид мертвого дому. Роман-квінтет», після закриття браузера.