Читати книгу - "Вовк-тотем"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Чень Чжень, який уже два літа поспіль не знав порятунку від комариних зграй, як тільки почув про них, відчув зуд і біль по всьому тілу, ніби на ньому живого місця не лишилося. Молоді інтелігенти точно боялися комарів більше за вовків! Він навіть попросив батьків, щоб надіслали йому з Пекіна запону від комарів, і тільки після цього зміг нормально спати. Скотарі ж, побачивши запону, дуже її вподобали, і наступного літа такі пекінські запони поширились по всіх юртах у степу.
Чень Чжень раніше навіть уявлення не мав про те, що ці жахливі зграї вилітають з байбачих нір. Він звернувся до Улзія:
— Ви вдвох із Батьком Біліґом справді знавці степу! Я й не знав, що комарине лихо в степу так міцно пов’язане з байбаками! Тож їхні нори — це кишло злодіїв, а вовки — смертельні вороги байбаків. Я в книгах би не вичитав стільки цікавого…
— У степу все дуже пов’язане — одна ланка чіпляється за іншу, але всі вони так чи інакше пов’язані з вовками; ці звірі — велика загальна ланка, і якщо її зіпсувати, тоді скотарством у степу не можна буде займатися. Тож користі від вовків для скотарства — не злічити! Можна тільки загалом сказати, що заслуга їхня — неперевершена!
— Однак і байбаків не слід вважати тільки лихом, — сказав, сміючись, Старий Біліґ, — їхні хутра, м’ясо й лій — дуже дорогі речі! Шкурки байбаків — важливий додатковий прибуток для скотарів, а держава обмінює їх на закордонні авто й гармати. Отже, вовки — найрозумніші, вони ніколи не винищують байбаків до останку, залишаючи поживу на наступні роки. Скотарі теж не знищують усіх байбаків — убивають тільки великих, а малих не займають.
Вершники швидко їхали крізь гори, а байбаки, переконані в надійності свого захистку, продовжували радісно пищати, нічого не боячись. Часто з неба зривався степовий орел, але в дев’яти з десяти випадків залишався з порожніми пазурями. Що далі вони їхали на північний схід, то менше їм траплялося слідів людини, незабаром зникли й колодязі, а потім навіть і кінського посліду не траплялося.
Вони виїхали на один високий схил, коли в далечині раптом з’явились кілька великих гір такого дивного зеленого кольору, мов вони були несправжні. Річ у тім, що всі гори, що їх вони минали до сих пір, хоча вже й одягли своє нове весняне вбрання, однак зелень на них була розбавлена жовтим — кольором минулорічної трави, що залишилась на схилах. Ці ж гори вдалині були зеленими, причому такими чисто-зеленими, як то буває на декораціях у театрі або в казкових пейзажах у мультфільмах. Улзій, вказуючи батогом на ці зелені гори, сказав:
— Якби ми приїхали сюди восени минулого року, то ми побачили б там чорну гору, але тепер чорного згарища вже не видно — все вкрилося новою травою. Правда ж, схоже на те, мовби вся гора одяглась у жупан із зеленого атласу?
Вершники, дивлячись на зелену гору, чимшвидше поїхали туди. Улзій приглянув більш-менш положистий шлях і повів інших двох вершників прямо по ньому.
Проминувши два гірських гребені, вони нарешті ступили на штучно-зелену гору. Трава на схилах була схожа на дружні паростки пшениці, жодного корінчика жовтої трави тут не було, жодного струмка зайвого запаху. Натомість із наближенням до схилу посилювався власне запах трави. Однак чим далі Біліґ вдихав його, тим більше відчував, що щось не так. Він тому опустив голову, щоб роздивитися схил ретельніше. Обидва собаки теж ніби вгледіли тут можливість для полювання — вони щось винюхували, опустивши голови, і скрізь крутилися, перебігаючи дрібним кроком. Старий нахилився з коня, низько опустив голову і почав ретельно оглядати ніжні паростки під копитами коня. Піднявши голову, він сказав:
— Ось принюхайтеся краще!
Чень Чжень зробив великий ковток повітря і раптом поринув у запах трав’яного соку, ніби це була осінь і він сидів на газонокосарці, яку тягнув лукою кінь, і вдихав запах свіжоскошеної трави. Він запитав:
— Може, хтось тут щойно косив траву? Але хто б це міг бути?
Старий зійшов з коня й почав «прочісувати» траву довгим руків’ям батога, щось уважно розшукуючи. Незабаром він вигріб з-під трави якийсь жовто-зелений кругляшок, роздавив його в пальцях, потім підніс їх свого носа, понюхав і сказав:
— Це — дзеренячий послід, тут щойно були дзерени!
Улзій і Чень Чжень також спішилися й підійшли оглянути кругляшок, що його Старий тримав у руках. Весняний послід дзерена вологий, він не виходить горошинками, а збирається в один великий кавалок. Вони були вражені несподіваним відкриттям, а пройшовши ще декілька кроків, побачили велику луку, де трава місцями мов і справді була зрізана косою: шматок на сході, ділянка на заході — скрізь трава була неоднакової висоти.
— Я ще й думав, чому це на виділених для окоту луках цієї весни не видно жодного дзерена? — сказав Чень Чжень. — Аж усі вони подалися сюди похарчуватися смачною травичкою! Ну й заповзято ж вони їдять — страшніше, ніж косарка!
Улзій загнав патрон у дуло рушниці, поставив її на запобіжник і тихо сказав:
— Ну, якщо вже дзерени не пішли цього року, як завжди, тіснити овечок з ягнятами з їхніх пасовищ, а прийшли сюди, значить, свіжа трава тут ще ліпша,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вовк-тотем», після закриття браузера.