Читати книгу - "Вовк-тотем"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Біліґ хитро примружив очі й сказав до Улзія:
— Дзерени найкраще тямлять у траві, тож людям і худобі гріх не прийти на пасовище, яке вони обрали. Видно, цього разу ти знову не прогадав.
— Перш ніж приймати остаточне рішення, спочатку огляньмо, що там із водою, — відповів йому Улзій.
— Однак нині ягнята ще малі, — стурбовано сказав Чень, — вони не здолають такої далекої дороги, щоб прийти сюди. Переганяти їх з пасовища на пасовище можна буде тільки щонайменше через місяць, однак до тієї пори дзерени до корінця тут усе вигризуть!
— Не хвилюйся, вовки вправніші за людей, — сказав Старий, — якщо сюди прибіжить отара дзеренів, то, думаєш, зграя вовків її пропустить? Дзеренихи нині якраз тільки народжують козенят, тож отара не може бігти швидко з малими. Тепер настав найліпший за весь рік час для вовків — вони за кілька днів виженуть звідси усіх рогатих.
— Тоді не дивно, що відсоток виживаності ягнят у наших отарах цього року вищий, ніж у попередні роки — виявляється, як тільки вилізла нова травичка, дзерени й вовки подалися сюди! А якщо дзерени не приходять красти траву на наші пасовища, то й вовки майже не крадуть ягнят — звісно, що тоді більше малих залишаться живими.
Почувши, що тут можуть бути вовки, Чень Чжень поквапив усіх сідати на коней і їхати далі. Вершники проминули ще один невеликий гірський гребінь, й Улзій порадив Ченю бути уважнішим, оскільки за ним попереду буде вже велике пасовище. Він здогадувався, що вовки й дзерени зараз перебувають там.
Трохи не доїжджаючи самої вершини гребеня, вони всі спішились і далі пішли якомога тихіше, тримаючись великих кам’яних брил на верхівці, пригинаючись, ведучи за собою коней за повід і обійнявши за шиї собак. Обидва велетні вже завбачали полювання, тому притислися до господарів і йшли, низько присівши. Біля кам’яних брил люди зав’язали коням передні ноги вуздечкою, а самі, пригнувшись, підійшли впритул до каміння і залягли за ним у заростях трави, діставши біноклі, й ретельно оглядали пасовище.
Чень Чжень нарешті міг роздивитись цей чарівний клаптик незайманої землі в прикордонному степу. Напевне, це був останній такий клаптик у Китаї. Він був таким чарівним, що Ченю майже перехопило подих, йому було шкода ступити ще хоч крок уперед, і він навіть забув про свій омріяний донський козацький степ. Чень Чжень довго лежав перед цією красою, ніби схиляючись перед нею, і навіть забув про вовків.
Перед ним простягалась велика смарагдово-зелена улоговина, що мала декілька десятків лі в периметрі і ще не знала ноги людини. На сході цієї улоговини купчилися хвилястими смугами гірські гребні й тяглися аж до передгір’я Великого Хінґану. Різнобарвні хвилі смарагдових, зелених, бурих і бордових, синіх і фіолетових гір, відтіняючи кольори одна одної, розливалися кудись у далину і напливали на обрії на рожево-червоне море хмар. З інших трьох сторін улоговини — на півночі, півдні й заході — гори були такими широкими й положистими, що надавали улоговині вигляду блюдця. Можна було подумати, що ці схили вкриті трав’яним килимом, який дбайливо підстриг Тенґер, а гірські квіти утворили на ньому візерунок зі смужок і клаптиків блакитного, білого, жовтого й рожевого кольорів, між якими вплелися різнобарвні дикі квіти, органічно поєднавши всі смужки й клаптики в одне єдине ціле.
З ущелини на південному сході в улоговину затікала маленька річка — класична для монгольського степу. Як тільки ця річка опинялась на рівнині в найнижчому місці улоговини, вона починала петляти з великим розмахом, її закрути й луковини вигиналися аж у форму підкови або йшли великим півколом, мов розігнуті срібні браслети. Усі разом, виблискуючи сріблом, закрути річки ніби складали низку прикрас із приданого дівчини — срібні сережки, браслети й ланцюги. Можна було уявити молоду монголку з далеких лісів, яку забрали заміж у степ, і яка, милуючись його красою, забула про свій статус молодої дружини і, мов пустотлива дівчинка, вигадала йти в обхід, щоб якомога подовжити шлях і помилуватись краєвидами та збирати квітів. Чим далі, тим довшими й круглішими ставали луковини річки і нарешті вона впадала у велике блакитне озеро посеред улоговини. Вода в річці була джерельно чистою і її поверхня відбивала білі хмари, що саме мандрували по небу.
На озері в центрі улоговини жили лебеді. В об’єктиві бінокля Чень Чжень побачив їх більше десятка — сліпучо-білі, вони повільно пливли водною широчінню, оминаючи зелені зарості очерету і насолоджуючись тишею і спокоєм цієї неземної країни. Такої краси Чень Чжень не бачив навіть уві сні. Лебедів оточували сотні й тисячі диких гусей, качок і різних інших птахів, назв яких Чень навіть не знав. П'ять-шість лебедів раптом злетіли в повітря, піднявши з собою велику зграю водних птахів, і почали низько кружляти над озером і річкою з якимись радісними криками, ніби вони — урочистий оркестр, що вітає своїх нових товаришів. Водяна гладінь озера залишалася спокійною, а на його поверхні плавали кілька білих пір’їнок, мов клаптики хмарин.
Із західного боку озеро мало природний отвір, крізь який джерельна вода перетікала у зарослий очеретом великий став у далині.
Напевне, це також було останнє в Китаї первісне лебедине озеро, яке ще не турбувала людина, й останній первісний пейзаж, який можна було побачити в прикордонних степах на півночі Китаю. Чень Чжень нетямився від такої краси, його серце то тьохкало від захвату, то стискалося від суму — адже коли сюди прийдуть люди й коні, первісна краса цього місця зникне і наступні покоління китайців уже втратять можливість помилуватися незайманою природою. Чень Чжень навіть подумав, як би було добре, аби прикордонне шоссе проходило по тому місцю, де він зараз лежить, — за ним цей район був по-справжньому закритий.
Улзій і Біліґ, не відриваючись від біноклей, ретельно оглядали місцевість. Раптом Старий злегка торкнувся
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вовк-тотем», після закриття браузера.