Читати книгу - "Вовк-тотем"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Улзій і Біліґ продовжували ретельно обшуковувати поглядами кожний закуточок улоговини і, зрештою, спрямували свої біноклі на один гірський схил на південному сході. Саме туди розбіглися наполохані вівці, й тепер, по двоє-троє особин, похапцем скубли траву. Більшість дзерених були з ягнятами. Чень Чжень навіть побачив одну дзерениху, яка облизувала своє щойно народжене ягня, однак лизнувши його один раз, вона відразу ж піднімала голову і стурбовано озиралася навколо. Ягня якраз намагалося стати на ноги, адже як тільки зможе впевнено стояти, воно відразу ж зможе й бігти, причому так швидко, що й собака його не наздожене. Однак ті декілька хвилин, які воно вперше простоїть на своїх ногах, є якраз важливим моментом балансування між життям і смертю. Ситуація спочатку спантеличила Ченя — адже як потрібно діяти на такому величезному просторі? І спочатку стріляти вовків чи дзеренів?
Старий сказав, киваючи на вовків:
— Ач, які! Розляглися й поснули! Знають, що люди їх там не дістануть! Стріляти звідси — далеко, у вовка не поцілиш. А варто нам тільки виявити свою присутність, як і вовки, і дзерени розбіжаться.
— Однак, — зауважив Улзій, — ті нерухомі барани все-таки дістануться нам, саме на обід!
Тоді вони, вже не криючись, сіли на коней і поїхали до річки. Як тільки з'явилися люди на конях і з собаками, вовки, мов сірі стріли, дременули різними шляхами до великої гори на сході і за мить зникли там в очеретяному лісі. Дзерени також, не гаючи часу, помчали на гору і зникли за її гребнем, залишилися тільки ті декілька, що загрузли в мулі, і ще дзерениха, яка облизувала своє ягня.
Вершники під'їхали до місця, де кінці цієї луковини найближче підходили один до одного й утворювали вузький прохід у середину «петлі» — всього лише п'ять-шість метрів; площа оболоні тут становила всього один му, з трьох боків вона була оточена водою, русло річки мало завширшки чотири-п'ять метрів, а завглибшки вода сягала близько метра. Вона була настільки прозорою, що випрозорювалося дно; у деяких місцях воно виявилося піщаним, а в деяких — замуленим. Береги річки стрімко піднімалися на висоту близько метра, однак у деяких місцях виднілися піщані узбережні мілини, там береги був доволі положистим. На моріжку, оточеному водою, лежали більше десятка малих і великих дзеренів, їхні нутрощі вже були з’їдені, а м’ясо на ляжках — обгризене, один із живих дзеренів остаточно загруз у намулі, так що не міг і поворухнутися, ще декілька кіз намагалися, хоч і повільно, перебирати ногами, однак на їхніх шиях виднілися рани, з яких текла кров. Старий Біліґ сказав:
— Дзерени прийшли сюди вранці пити воду, і тут їх вовки й захопили.
Чень Чжень уже не раз отримував уроки ловів від вовчих зграй, однак уперше бачив, щоб вони так вдало використали для цього оточену з трьох боків водою оболонь. Сидячи верхи на коні, він ретельно обмірковував мисливську стратегію вовків. Улзій сказав:
— Тільки подивіться, які розумники ці вовки! Вони, напевне, залягли в траві з учорашнього вечора, а дочекавшись, коли дзерени зайдуть сюди напитися води, одним кидком перекрили вхід на луку, відрізавши козам, які опинилися всередині, шлях до втечі. Це ж так просто! Луковина — ніби лантух: вовки тільки зав’язали його, і вже отримали цілий лантух м’яса.
— От бачиш, — розсміявся Біліґ, — і цього разу можна переконатися, що Тенґер допомагає вовкам. Бачите, скільки річка тут робить закрутів? Кожен з них — майданчик для ловів! От я й кажу: вовки — плеканці Тенґера, чи не так?
— Такого гарного майданчика для ловів ще пошукати! — сказав Чень. — І хто б міг подумати, що тут їх раптом виявиться кілька десятків! Тенґер замість вовків усе ретельно продумав! Але й вовки теж розумні — Тенґер створив для них таку луковину, і вони відразу ж зрозуміли, як нею найкраще скористатися!
— Ну, вовки вміють використовувати погодні умови й рельєф набагато краще від людей, — сказав Улзій.
Собаки, побачивши розкидане скрізь м’ясо дичини, не поспішали кидатися до нього — гордість не дозволяла їм їсти недоїдки вовків. Бар, не церемонячись, побіг до одного з іще живих дзеренів, наступив йому на горло й подивився на Біліґа. Той кивнув головою: «їж, їж». Опустивши голову, Бар одним хапом остаточно перекрив цапу дихання, після чого завзято відірвав шмат свіжого м’яса від його ляжки й почав їсти з гучним чавканням. Що стосується Ерлана, то на цьому закривавленому мисливському майданчику його загривок настовбурчився, як у вовків, і його потягло на вбивство. Він помчав до берега річки, де в намулі загрузли два живих дзерени, однак Чень Чжень і Старий Біліґ гучним окриком зупинили його. Проте Ерлан не хотів змиритися з таким станом справ, тож піднявся передніми лапами на труп одного з дзеренів і з цього «підвищення» почав скрізь розглядатися, аж поки не помітив неподалік ще одного живого дзерена. Тоді він кинувся у воду й поплив до нього. Чень хотів його знову зупинити, але Старий сказав:
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вовк-тотем», після закриття браузера.