Читати книгу - "Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Арештувати, обох арештувати! — але козаки верхи сидять, якось сумніваються.
— Мене, ветерана охоронного відділення, ти арештовувати зібрався? — гніваюся я. — Та я тебе так арештую! — кричу. — Проти государя імператора піти зібрався!
Урядник перелякався, за розбитий ніс тримається, головою крутить.
— Ні! Ні! Я й не збирався вас! Ні! Мені Голубовського треба арештувати!
— Голубовського? — дивуюся я. — Для чого?
— Наказ пристава! Він підозрюється у вбивстві дитини!
— Я не вбивав! Не вбивав! — кричить прикажчик.
— Мовчати! — гримаю я на нього. — Забирайте, — витягую його з саней. Непомітно виймаю гаманець, бо ж усі гроші поліція при обшуку забере і нічого потім не доведеш.
Голубовського забирають і везуть до Ромен. Я їду слідом, щоб ще чогось не вигадав урядник. Але ні, відвозить до холодної. Голубовський розгублений і переляканий, усе обличчя у крові.
Не схожий він був на вбивцю, але треба було перевірити. Швидко знайшов будинок полковника Кармазіна біля вокзалу, поговорив із прислугою сусідських будинків. Вони підтвердили, що прикажчик справді приїхав увечері, а поїхав уранці. Сани залишив у сусідньому трактирі, де коня нагодували.
— Він до цукерні Егберта заходив, ніс звідти пакунок. І квіти, — розповіла одна з покоївок.
— Квіти? — здивувався я.
— Ага, він завжди коли приїздить, то купує квіти.
Я ще перевірив і з’ясував, що, окрім квітів і набору тістечок, Голубовський ще купив пляшку вина. Солодкого. Виглядало все це як підготовка до побачення. Якась жінка? З Ромен? Ось чому він мовчав. Бо це був би скандал, якби з’ясувалося, що якась жінка ходила до нього. Хоч і вихреста, але все одно жида, яких панство наше дуже не любило. Я ще пройшовся навколо будиночка, подивився, чи немає вовчих слідів. Не було, і це примушувало мене думати, що прикажчик таки не винний.
З тим я поїхав додому. Міг би й у Ромнах заночувати, але дуже вже хотів побачити Моніку. Коли приїхав, то дитина вже спала, заколисана Уляною Гаврилівною, але я ще поруч посидів, послухав тихеньке сопіння. Сон дитина мала добрий, то не турбувала мене до самого ранку. Спав я міцно, коли почув, що песики мої сполошилися. Чи знову гість якийсь? Я швиденько одягся і вийшов. На вулиці побачив свого знайомого Володимира Боротянського, місцевого землевласника, з яким я стикався, коли займався зухвалим пограбуванням поштового вагона бунтівниками. Відтоді пан Боротянський по святах надсилав мені різні приємні подарунки і дуже хвалив як хорошого сищика. Аж ось і сам завітав.
— Доброго дня, — привітався я.
— Доброго дня, Іване Карповичу. Не розбудив?
— Трохи є, але ж мені давно треба було прокидатися, щось розіспався я.
— Кажуть, що й з хати майже не виходите?
— Буває, що й не виходжу.
— Як донька?
— Все добре, дякую.
— Добре, що добре. А я до вас, Іване Карповичу, у справі, — каже Боротянський, трохи схвильований.
— Тоді ходімо до мого кабінету, — запросив я. У хаті попросив Уляну Гаврилівну поставити самовар та зробити її чудових млинців.
Ми з Боротянським зайшли до кабінету, де я запропонував гостю чарочку портвейну. Він з радістю випив і зітхнув, готуючись сказати.
— Іване Карповичу, вражений нашою минулою зустріччю і дуже вам вдячний за те, як ви все зробили, вирішив я звернутися до вас в одній делікатній справі, подробиці якої мусять залишилися між нами.
— Ще жодна людина не скаржилася, що я розкрив її таємниці.
— Я це знаю. Просто дуже вже делікатна справа.
— Я слухаю.
— Ви обхідника з залізниці, який біля Зеленого яру живе, знаєте?
— Це отой страшний: горбатий і з більмом на оці?
— Він! То знаєте?
— Бачив раз на ярмарку.
— І що про нього думаєте?
— Злий він, бо з усіма тоді лаявся, і боялися його люди.
— А сестру його бачили?
— Сестру? В нього сестра є?
— Є, з ним у хатинці при залізниці живе! І от якщо цей обхідник — справжній диявол, то сестра його — справжній янгол! Обличчя — як з картини, кучерики біляві, шкіра ніжна, фігура! Сама досконалість! — аж зітхає Володимир і слинку ковтає.
— Бачу, подобається вона вам? — питаю я, а гість ніяковіє.
— Ну, як сказати... — він розводить руками.
— Та вже кажіть як є.
— Закохався я! — махає він руками. Як у всіх панів, вони в нього коротенькі та доглянуті: долоньки невеличкі, біленькі, пальчики справні, наче сосиски німецькі. А мужицькі долоні великі, важкою роботою розбиті, зі шкірою грубою та порепаною, у яку земля в’їлася, пальцями покрученими.
— Так, що от тільки про неї і думаю! — продовжує Боротянський і зітхає. Дивуюся я, бо ж серйозна людина, справою займається, а оце наче гімназист якийсь про кохання-махання заговорив. Це у панів часто така дурня трапляється.
— Ну, це справи молоді, зрозуміло. А що вас до мене привело? — не дуже-то розумію.
— Хочу я, щоб ви того обхідника перевірили.
— Тобто?
— Погрожував він мені.
— За що?
Тут Володимир Петрович іще більше червоніє.
— Кажіть, кажіть, не соромтеся, якщо хочете, щоб я допоміг, то розповідайте! — пропоную йому я.
— Та так вийшло, що забрав я її, — каже він і дивиться в підлогу. Вона в мене дерев’яна, дошки одна до одної так пригнані, що жодної шпарини.
— Забрали? Це ще як?
— Я уздовж залізниці їхав, хотів там гайок один прикупити. Ну, ви ж знаєте, я лісом займаюся. Вирішив до обхідника заїхати, спитати про гай той, чи немає якоїсь вади. Обхідника вдома не було, лише сестра його, Поліна, відчинила мені, чаю запропонувала Я її як побачив, то одразу серце забилося. Бо ж красива, справжнє янголятко. Чаю попив, поїхав, а вона з думок не йде. Ви не думайте, Іване Карповичу, я не перелюбник якийсь, я — людина серйозна, не дозволяю тілу над духом гору брати! Але Поліна, вона ж така прекрасна, нестерпно прекрасна! Лише людина з черствим серцем у неї не закохається. Я думав, що ось у мене вже черстве стало серце, але її побачив, і розквітло воно в мене бутоном!
Володимир зітхає, і аж сльози в
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу», після закриття браузера.