Читати книгу - "Твори в 4-х томах. Том 4"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Дай я віднесу тебе, Деві, — почув він голос Роджера, — щоб на ноги не налипло піску.
— Гаразд, — відказав Девід. — Ось тільки обмию їх у морі. Роджер переніс його через пляж до стільця біля дверей з боку моря. Коли вони проходили попід верандою, Томас Хадсон почув, як Девід запитав:
— Містере Девіс, як ви гадаєте, вона прийде?
— Не знаю, — відказав Роджер. — Сподіваюся, що прийде.
— А як, по-вашому, вона красуня?
— Гарна дівчина.
— Здається, ми їй сподобались. Містере Девіс, а ким може бути така дівчина?
— Не знаю. Я її не питав.
— Томмі закохався в неї. І Енді теж.
— А ти?
— Не знаю. Я не закохуюсь так, як вони. Але мені хочеться побачити її ще. Містере Девіс, а вона не шльондра?
— Не знаю. Начебто не схожа. А чому ти спитав?
— Томмі каже, що він закохався в неї, але, мабуть, вона просто шльондра. А Енді сказав: нехай і шльондра, байдуже.
— Та ні, начебто не схожа, — мовив Роджер.
— Містере Девіс, а правда ж, ті люди, що були з нею, якісь дивні?
— Правда.
— А хто б вони могли бути?
— Ми спитаємо її, коли вона прийде.
— Ви думаєте, вона прийде?
— Так, — відповів Роджер. — І тобі нема чого турбуватися.
— Це Томмі й Енді турбуються. А я закоханий в іншу. Ви знаєте в кого. Я вам казав.
— Пам'ятаю. До речі, ця дівчина схожа на неї, — сказав Роджер.
— А може, вона бачила її в кіно і тепер наслідує, — мовив Девід.
Томас Хадсон працював далі.
Роджер міняв Девідові пов'язки на ногах, коли вона з'явилася з боку пляжу. Вона йшла босоніж, у купальному костюмі та спідничці з тієї самої матерії, і несла в руці пляжну сумку. Томас Хадсон з приємністю відзначив, що ноги в неї такі ж гарні, як обличчя і груди, що їх він учора бачив під светром. Дуже гарні були й руки, а шкіра вся бронзова від засмаги. Він не помітив на її обличчі ніякої косметики, тільки губи були підфарбовані — напрочуд гарні губи, що їх Томас Хадсон волів би бачити без помади.
— Привіт, — мовила вона. — Я не дуже спізнилася?
— Ні, — відказав Роджер. — Ми вже скупались, але я піду ще раз.
Роджер посунув стілець з Девідом до самого краю пляжу, і Томас Хадсон дивився згори, як дівчина нахилилася над Девідовими ногами, і коли її довге волосся упало вперед, він побачив у неї на шиї маленькі непокірні кучерики. Вони сріблилися проти сонця на темній від засмаги шкірі.
— Що це в тебе з ногами? — спитала вона. — От бідолаха.
— Я обдер їх, коли тягнув з води рибину, — відповів Девід.
— Вона була дуже велика? Яка завбільшки?
— Не знаємо навіть. Вона обірвала гачок.
— Як жаль!
— Та нічого, — сказав Девід. — Ніхто вже про те й не думає.
— А купатися тобі не шкодить?
Роджер мастив обдерті місця меркурохромом. Вони вже загоювалися й були чисті, лише трохи взялися зморшками від солоної води.
— Едді каже, що це навіть корисно.
— Хто такий Едді?
— Наш кухар.
— То він у вас і кухар, і лікар?
— Він розуміється на таких речах, — пояснив Девід. — Містер Девіс теж каже, що купатися не шкодить.
— А що ще каже містер Девіс? — запитала вона Роджера.
— Він радий бачити вас.
— Приємно чути. Ну як, молоді люди, бучно повеселилися вчора ввечері?
— Не дуже, — відказав Роджер. — Пограли в покер, потім; я трохи почитав і ліг спати.
— Хто ж виграв?
— Енді й Едді, — сказав Девід. — А ви що робили?
— Грали в триктрак.
— Спалося вам добре? — запитав Роджер.
— Так. А вам?
— Чудово, — відповів він.
— У нас в триктрак уміє грати тільки Томмі, — сказав Девід дівчині. — Його навчив один пропащий чоловік, що потім виявився гомиком.
— Справді? Яка сумна історія.
— Як послухати Томмі, то не така вже й сумна, — сказав Девід — Нічого лихого не сталося.
— Мені здається, всі ті люди дуже сумні, — мовила дівчина. — Бідолашні вони.
— Та ні, навіть трохи смішно було, — провадив Девід. — Ось послухайте. Той пропащий чоловік, що навчав Томмі грати в триктрак, почав пояснювати йому всяке таке про греків, і про Дамона та Піфія, і про Давіда та Йонафана. Ну знаєте, як ото в школі розповідають про риб — що таке ікра й молочко, чи там про бджіл — як вони запліднюють рослини пилком, і таке інше. А Томмі його питає, чи він читав книжку Жіда… Яка її назва, містере Девіс? Не «Корідон», а ота інша, де про Оскара Уайльда.
— «Si le grain ne meurt»[78], — сказав Роджер.
— То страшенно непристойна книжка, і Томмі носив її з собою до школи й читав хлопцям. Вони, звісно, по-французькому не розуміли, але він їм перекладав. Там у тій книжці дуже багато нудоти, але коли містер Жід потрапляє до Африки, починається непристойне.
— Я читала, — сказала дівчина.
— О, то й добре, — зрадів Девід. — Тоді ви розумієте, що я маю на увазі. Так от, коли Томмі заговорив про цю книжку» той чоловік, що навчав його грати в триктрак, дуже здивувався, але й зрадів, бо йому вже не треба було бджілок та квіточок, щоб розтлумачити, в чому річ. От він і каже до Томмі: «Дуже добре, що ти про це знаєш», — чи щось там таке, а Томмі йому у відповідь, це я дослівно запам'ятав: «Містере Едвардс, — каже, — до гомосексуалізму в мене тільки теоретичний інтерес. Красно вам дякую за те, що навчили мене грати в триктрак, а тепер дозвольте побажати вам доброго здоров'я». У Томмі були тоді прекрасні манери, — пояснив Девід дівчині. — Він тільки-но повернувся з татом із Франції, і манери були в нього прекрасні.
— І ти теж жив у Франції?
— Ми всі в різний час там жили. Але Томмі єдиний пам'ятає її до ладу. В нього взагалі найкраща пам'ять. І він дуже точно все запам'ятовує. А ви коли-небудь жили у Франції?
— Жила, і дуже довго.
— І до школи там ходили?
— Так. У передмісті Парижа.
— Стривайте, ось краще поговоріть з Томмі, — сказав Девід. — Він знає Париж і паризькі передмістя не гірше, ніж я тутешні рифи та обмілини. А може, я й не знаю їх так, як Томмі знає Париж.
Тепер вона сиділа біля стільця в затінку веранди й просіювала крізь пальці ніг дрібний білий пісок.
— Розкажи мені про рифи та обмілини, — попросила вона.
— Краще я їх вам покажу, — відповів Девід. — Повезу вас човном, і ми зможемо
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Твори в 4-х томах. Том 4», після закриття браузера.