Читати книгу - "Астальдо"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ти — Нолдо, — мовила Артаніс з гордістю, — ми всі такі — і мужі, і жони… Я втекла від Келеборна, бо не маю більше сили спілкуватися з ним. У нас, Нолдор, подружжя є парою рівних. І не тільки у Нолдор — моя мати є Телере, я близько знаю родину князя Ольве… Жона Туракано була з Ваніяр, однак… А у Доріаті… Втім, я знаю, звідки це йде — від княжої родини. Пані Меліян… Вона Майе… Істота іншого виду… Ти можеш зрозуміти, про що я?
— Я знав близько лише Маяр з садів Ірмо, — відповів Фіндекано задумливо, — вони здавалися мені чулими і лагідними. Не знаю…
— Княгиня теж є чулою і лагідною. Вона ніколи не суперечить князю Ельве, постійно вихваляє його мудрі рішення, плеще у долоньки за кожним його порухом. Однак, на ділі виходить так, що всі ці мудрі рішення йому підказала вона. Вона грає на його слабкостях, наче перебирає струни арфи. В Доріаті це нікому не видається дивним, а от на непризвичаєне око… І тамтешні Еldrim вимагають від своїх подруг саме таких стосунків. Грати, весь час грати… Весь час вихваляти свого meldo, весь час нагадувати всім, що є лише дівою, нездатною до серйозних справ… Коли Келеборн побачив у мене в руках твір любомудра Кередіра замість сувоя з поетичними творами, він оповідав мені, що це є непризвоїтим, від заходу до сходу Анари.
— Думаєш, що подібні звичаї завела в Доріаті сама княгиня?
— О, так… Їй так зручніше… Вона приручила красеня-Квендо і тримає його в золотій клітці. Це таки дійсно правда, а не перебільшення князя Феанаро щодо нашого рабства у Валар. Але, щоб її іграшка не відчувала себе рабом, пані княгиня схиляється перед нею, а інші Еldrim думають, що інакших стосунків не існує.
- І ти розірвала заручини, сестричко?
Артаніс блиснула очима, немов соколиця:
— Фіндекано, та я ж не є убивцею! Якщо я поверну Келеборну персня — він згасне, мов полум’я свічі. За їхнім нерозумним звичаєм, під співи linnar[163] і гру talagantrim [164]. У Валінорі від чорної туги лікували сади Ірмо, тому ніхто з Ельдар не відходив до Мандосу від нерозділеного кохання. А тут… Я просто втекла на деякий час, подихати повітрям волі.
Фіндекано похитав головою. Він розумів, що для запальної Нолде подібні стосунки будуть мукою вічно. Артаніс ніколи не звикне до доріатського звичаю, хіба що зламає в собі щось важливе.
— Не дбай про його життя, — мовив він, — це не вбивство, він відійде за власним бажанням. Я боровся з останніх сил, і може програв би, але я ніколи не звинувачував Еріен — лише свою слабку волю. Поверни йому персня, Артаніс, а собі поверни свободу.
— Але ж я його кохаю, — мовила дівчина жалібно, — в тому то й річ… Я кохаю Келеборна, сина Галадона, з усіма його слабкостями і дурощами. Кохаю так, як кохають Нолдіе — безоглядно. А він дивиться на мене наче на річ, яку потрібно вдосконалювати.
— Тоді — терпи, Нервен Артаніс, — зітхнув князь Дор-Ломіну, — терпи і страждай…
— Я буду час від часу приїздити в гості до когось з братів, — сказала Артаніс вже веселіше, — а коли мені буде особливо огидно і задушно — навідуватиму в Гімрінгу Руссандола. Востаннє я застала у нього Туркафінве і викликала Турко на двобій. До першої крові, ясна річ, хоча мені дуже бажалося проткнути його наскрізь. Я ще не забула, хто в Лосгарі найохочіше вимахував смолоскипом. Зір у мене добрий, а пам’ять ще краща. На черзі — Куруфінве та Моріфінве. Макалауре я пожаліла — поранений, він не зможе грати на арфі, а це для нього подвійна мука.
- І хто переміг? — спитав Фіндекано, сміючись.
— Я, звісно, — холоднокровно відповіла Нервен, — невже ти вважаєш, що я дам себе поранити Феанаріону? А ким є твоя панна — я зрозуміла… Це князівна з Фаласу, племінниця Корабела. Потрібно буде туди з’їздити..
— О, не треба! — поспішно сказав Фіндекано, — все вже догоріло, і осипалось попелом…
— Ти носиш на серці її персня, — мовила Артаніс тоном судді, - ти все ще кохаєш її… Я добра і лагідна, я просто поясню панночці, що не можна безкарно знущатися над воїном-Нолдо. Якщо у неї немає інших родичів — за неї відповість Корабел.
— Артаніс!
— Ти так схуд, мій бідний брат, — зітхнула Артаніс, — ти і досі наче світишся зсередини. Як могли твої нерозумні воїни не помітити твоїх мук… Я нічого не робитиму без твого дозволу, але варто тобі лише натякнути…
— Я вдячний, — мовив Фіндекано, підносячи до вуст руку войовниці, - але — не треба, сестро. Цим нічого не зміниш. Іди, спочинь з дороги — завтра прощання. Я їду…
— Додому?
— Ні, на полювання з твоїм братом. До Амбаруссар…
— Я з вами, — загорілась Артаніс, — я побігла, брате, ранком я буду готова. Келеборн рік би витратив на відпочинок і збори, ну, а я не є такою марнотратною.
Фіндекано теж пішов до себе, то усміхаючись, то зітхаючи. Він любив свою відважну родичку, і шкодував її нещасть, але раптом згадав, що з рідною сестрою він не спілкувався вже кілька літ, навіть маючи палантира. Невраст був поруч з Дор-Ломіном, але в його стольному місті Віньямарі Фіндекано ще жодного разу не бував, хоча Туракано одним з перших завершив будівництво граду і твердині. Нолофінвіони так і зосталися самотніми — Фіндекано просто не уявляв, щоб його стримана і жорстка Арельде отак примчала до нього в Ломіон і пила з ним вночі quenilas, то сміючись, то плачучи…
Зранку вони виїхали з Нарготронду — Фіндекано зі своїм супроводом, Фінарато, котрий взяв з собою лише трьох воїнів — Едрагіля та Гвіндора з Гельмиром, і вже цілком щаслива Артаніс, котра тримала на рукавичці одного з мисливських соколів.
Східний Белеріанд був пущею. Давньою і загадковою. Фінарато запевняв, що дерева тут живі і розмовляють. Навіть повітря лісу було пронизане тією дивною силою, яку називали чарами, тому, що не знали іншої назви. Довга подорож не стомила, а освіжила Фіндекано, і він з задоволенням слухав, як його воїни співають на привалах, співають пісень Валінору, а довкола щось бурмотить задумливий ліс.
Ледь помітна навіть для гострого ока Ельдар стежина вивела їх до серця лісу. Дерева тут були велетенськими, вони наче пронизували небо, по їхньому товстому гіллю можна було ходити, а в дуплаві стовбури — заїжджати конем. І з одного такого стовбура раптом назустріч вершникам виступили дві постаті Ельдар, вбраних в зелено-брунатне,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Астальдо», після закриття браузера.