Читати книгу - "Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Іване Карповичу! — несподівано чую я шепіт, хоча сам же в камері. З кутка шепіт. Підійшов, а там дірочка маленька продовбана, до сусідньої камери. — Іване Карповичу!
— Слухаю.
— Це я, Михайло Голубовський.
— А, Михайло! Я через ваші сани тут опинився.
— Я знаю. Але вони права не мали. Бо майном розпоряджаюся я, сам полковник за кордоном На підставі чого вирішили, що ви вкрали?
— На підставі того, що не любить мене шановна поліція.
— Знайоме це мені. А що по справі, вдалося щось дізнатися?
— Вдалося і багато. Але щоб до кінця її довести, треба мені на волі бути, а не тут сидіти.
— На волю всім хочеться, — зітхає Голубовський. — Але ж ви вірите, що то не я вбивав?
— Не вірю, а знаю.
— Це добре. Бо ж мені довелося зізнатися.
— Що? — дивуюся я.
— Зізнатися, що це я дитину вбив.
— Навіщо? — я аж підхопився.
— Бо погрожували мене вбити. Є тут камера одна, де поліція допити провадить. Повели мене туди, на підлогу поклали, револьвер до потилиці приставили і кажуть, що або зізнаюсь я, або застрелять мене і напишуть, що при спробі втечі.
— Та брехали вони, не насмілилися б!
— А що там їм насмілюватися? Я ж для них жид пархатий, кому я потрібен?
— Ви — хрещений, православна людина!
— Та яка там православна! Мене он і в священики не візьмуть, бо з жидів я. І для всіх жид є і буду жидом завжди, ніколи про це не забудуть!
— Але тепер до Сибіру підете.
— Не піду!
— Якщо на процес розраховуєте, на суд присяжних, то дарма. Присяжні слухати вас не схочуть і радше поліції повірять, аніж вам.
— Та які там присяжні!
— А що? — не розумію я.
— Іване Карповичу, хочете звідси вибратися?
— Як?
— Завтра вночі відчинять мені двері. Можу і за вас попросити. Втечемо разом.
— Куди?
— Нас сани чекатимуть. Довезуть до станції, там сядемо на нічний потяг і поїдемо на південь.
— Та спіймають нас!
— Не спіймають! У мене фальшиві документи будуть, і вам зробимо.
— І ото все життя ховатися? — дивуюся я, бо от що значить не відає людина, як у підпіллі важко жити.
— Ні! В Одесі сядемо на пароплав і поїдемо до Америки! А там вільна країна! Хоч для жидів, хоч для мужиків!
— Як таке може бути? — дивуюся.
— А так! Усі там рівні права мають. Хоч ти хто, але там кожен собі пан! Можна там жити і не боятися, що якась морда поліцейська буде тобі вказувати, що робити і як!
Аж замислився я, бо якось не думав, що є країни, відмінні від нашого Отечества Чи не бреше жид? Хоча який йому сенс?
— Навіщо ви мені це розповідаєте? — питаю.
— Бо потрібен мені помічник надійний. У грошах я розбираюся і у справах ділових, а от у тому, як тікати і ховатися, нічого не розумію. Ходімо зі мною, бо ж вам тут жити не дадуть.
— Ні, не можу. Хутір у мене, дитина, Уляна Гаврилівна.
— Хутір той — не майно, а кайдани. Скиньте їх, бо у країні цій нічого немає вашого, а все належить владі та тим, хто при владі. Вони у будь-який момент можуть усе забрати! А доньку заберете потім!
— Ні. Не можу, я ж служива людина.
— І багато вислужили? Скільки ви за імперію крові власної пролили, а ось сидите у холодній разом зі мною, з жидом пархатим, вихрестом!
— Це помилка Розберуться.
— Помилка думати так і не бачити очевидного. Але це ваша справа, — замовк Голубовський, мабуть, образився.
— Михайле! — шепочу йому.
— Що?
— У мене до вас прохання.
— Яке?
— Зачекайте, поки я вийду на волю, дайте мені один день, і я вас звільню. А як ні, тоді вже тікайте.
— Навіщо мені чекати?
— Бо дуже важлива справа Якщо втечете ви, то почнеться тут бозна-що, вас шукатимуть, а про кривавого вбивцю забудуть. Діти будуть у небезпеці, то прошу вас — зачекайте!
— Кривавий убивця? Він що, справді є? — дивується Голубовський.
— Справді є. І такий він страшний, що ніхто навіть не уявляє.
Довго Голубовський думав, а потім пообіцяв, що зачекає. Випустили мене вже по обіді наступного дня. Вивели з холодної, у коридорі вже чекав мене справник, поліцейські та чоловік у партикулярному вбранні, з пенсне.
— Я адвокат Крушельников, з Харкова, — подав мені руку. Потиснув я її. — Вас зараз відпускають, бо полковник Кармазін надіслав телеграму, що дозволив вам користуватися саньми. Так було? — питає він. Дивлюся, як уважно справник на мене дивиться з невдоволеним обличчям, інші чини.
— Саме так, — киваю. Справник, наче щавлю з’їв, такий кислий на морду зробився.
— То затримувати вас більше не мають права, ви ні в чому не винні. Ходімо, Іване Карповичу, — бере він мене під руки і виводить з поліцейського відділку. — Вам привіт від Павла Івановича Харитоненка, — шепоче мені на вухо.
— Низький уклін йому. Вибачте, що потурбував.
— Тримайтеся подалі від поліції. Вони на вас злі, тільки й шукатимуть нагоди, щоб знову до холодної кинути.
— Триматимуся, — обіцяю.
Ми вже на вулицю вийшли, дихнув я свіжим повітрям, яке здалося мені аж солодким.
— Іване Карповичу! — чую голос знайомий і бачу графа Маєвського. Який на моїх санях, із Чалим запряженим Як це йому Уляна Гаврилівна дозволила коня взяти?
— Іване Карповичу, біда! — кричить граф. І тут тільки я помітив, що обличчя в нього бліде і з синцем великим.
— Що таке? — побіг я до нього.
— Напали на нас! Сьогодні вночі! — каже мені граф, а очі в нього перелякані й сам аж тремтить.
— Моніка! Де Моніка? — аж кричу я.
— Не хвилюйтеся, мала з Уляною Гаврилівною тут, у місті. Пан Хомутинський їх радо прийняв. Але вдома таке сталося! Страшне!
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу», після закриття браузера.