Читати книгу - "Ґарґантюа і Пантаґрюель"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Словом, ви не матимете промитої години. Ліпше я вам шкварок додому пришлю, і ви будете вічним нашим другом.
Тут Панурґ підступив до Рондибіліса і мовчки тицьнув йому в руку чотири нобілі з зображенням троянди.
Рондибіліс узяв монети без усякого сорому, а потім удав, ніби збентежений і обурений.
— Ге, ге, ге, пане, це ви даремно! — сказав він. — А втім, вельми вам вдячний. З людей поганих я нічого не беру, зате добрим ні в чому не відмовляю. Завше до ваших послуг.
— За плату, — мовив Панурґ.
— Авжеж, — відгукнувся Рондибіліс.
Розділ XXXVЯк філософ Труйоґан толкував, чим шлюбне життя трудне
Після цього Пантагрюель звернувся до філософа Труйоґана:
— Тепер, щирий наш друже, походня передається до ваших рук. Ваша черга відповідати. Жениться Панурґ чи не жениться?
– І те, і те заразом, — відповів Труйоґан.
— Що це ви кажете? — спитав Панурґ.
— Те, що чули, — відповів Труйоґан.
— А що я чув? — спитав Панурґ.
— Те, що я сказав, — відповів Труйоґан.
— Га-га! — сказав Панурґ. — Отже, я пас? Ну, то як же, женитись мені чи ні?
— Ні те, ні те, — відповів Труйоґан.
— Отуди к бісу! (сказав Панурґ). У мене глузд за розум завертає! Стривайте, ось я закладу окуляри на ліве вухо, так буде краще чути.
Аж це укмітив Пантагрюель, як до зальних дверей підбіг песик Ґарґантюа, якого той назвав Кином, бо така була окличка Товитового собаки. Тоді він ознаймив усім до слуху:
— Наш цар іде. Встаньмо!
Не встиг Пантагрюель це вимовити, як до бенкетної зали вступив Ґарґантюа. Всі повставали і віддали чолом. Ласкаво до всіх привітавшись, Ґарґантюа сказав:
— Любі друзі, зробіть мені втіху, спасибі вам, не покидайте своїх місць і не уривайте бесіди. Присуньте моє кріселко ось до цього краю столу. Вина мені насипте. Ну що, п'ю до всього товариства. Будьмо! А тепер скажіть: про що мова?
Пантагрюель відповів йому так: за другою стравою Панурґ запропонував розв'язати проблему, мусить він женитися чи не мусить, і отець Гіппотадей та магістр Рондибіліс уже відповідь дали, а перед тим, як царю сюди ввійти, відповідь давав його підданець Труйоґан. І спершу, коли Панурґ задав йому питання: «Женитися мені чи не женитися?», він відповів: «І те, і те заразом», а вдруге промовив: «Ні те, ні те».
Панурґ поремствував на каверзні й плутані відповіді і заявив, що для нього це темний ліс.
— А я (сказав Ґарґантюа), здається, його зрозумів. Це мені нагадало відповідь давнього філософа, якого запитали, чи мав він жінку, ту, яку йому назвали. «Я її — так, — сказав він, — а вона мене — ніяк. Я її був посідач, а вона мене не посідачка».
— Так само, — сказав Пантагрюель, — відповіла одна служниця у Спарті. Її спитали, чи зналася вона з мужчинами. Вона відповіла, що — ні, ніколи, хоть мужчини з нею іноді зналися.
— Отож (сказав Рондибіліс), будемо нейтральні у медицині і серединку-наполовинку у філософії, поєднуючи ту і другу крайність, відкидаючи ту і другу крайність і нарівно поділяючи час між тією і другою крайністю.
— Святий Посланник (сказав Гіппотадей), по-моєму, висловився куди ясніше, кажучи: «Щоб жонаті були, наче не жонаті, щоб ті, хто має жінку, були наче не мають».
— Я толкую (сказав Пантагрюель) оце мати і не мати жінку ось як: мати жінку — це означає визнавати за нею те, до чого її Природа створила, себто бути помічницею, відрадою і супутницею мужевою; не мати жінки — це значить не бабитися з нею, не поганити ради неї щирої і високої любови, якою чоловік до Бога пройнявся, не забувати своєї повинности перед отечеством, панством і друзями і на догоду малжонці своїх трудів і занять не занедбувати. Отже, як вираз, мати чи не мати жону, ми сприймемо саме так, то він не здасться нам ні каверзним, ні плутаним.
Розділ XXXVIДальший тяг відповідей Труйоґана, філософа ефектичного і пиронійського
— На словах ви, як на цимбалах (відповів Панурґ). А в мене таке враження, ніби я спустився на дно тієї темної криниці, де, за Гераклітом, таїться істина. Нічогісінько не бачу, нічого не чую, всі мої чуття заніміли, мене ніби зурочено. Спробую іншу мову. Щирий наш друже, сидіть на місці; не лапайте кишені. Кинемо кості інакше, годі розділювальними фразами говорити; вам уже, я бачу, ці роз'єднані члени у печінках.
Отож, на Бога, женитися мені чи не женитися?
Труйоґан. Либонь.
Панурґ. А як я не женюсь?
Труйоґан. Ніякого лиха в цьому не бачу.
Панурґ. Не бачите?
Труйоґан. Ні, як мене очі не підводять.
Панурґ. Ая бачу понад п'ятсот.
Труйоґан. Перерахуйте.
Панурґ. Десь так, як замінити відоме число невідомим, певне — непевним… загалом, чимало.
Труйоґан. Я вас слухаю.
Панурґ. Я не можу обійтися без малжонки, сто чортів!
Труйоґан. Не згадуйте цих паскудних тварюк.
Панурґ. На Бога, будь ласка! Мешканці мого Сальмі кажуть, що спати одному, без жінки, не мед, і на те саме нарікала у своїх лементах Дідона.
Труйоґан. На ваш розсуд.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Ґарґантюа і Пантаґрюель», після закриття браузера.