Читати книгу - "Привид мертвого дому. Роман-квінтет"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
У цей мент за шибами вдарила злива, в кімнаті відразу ж посутеніло і зробилося морочно. Вони одночасно зирнули у вікно, тітка Людя перехрестилася.
— Це Божий знак! — шепнула вона загадково.
12
Від тітки Люді Станіслав зайшов на кухню, де товклася розпалена й моторна тітка Настуся. Вона повернула до нього червоне обличчя.
— Обід ще не готовий, а ти, певне, проголодався, — сказала вона. — Може, чогось перехопиш?
— Та ні, я ситий. Пропоную поміч!
— То це в домі, повному жінок, мав би іще їсти готувати? — обурилася тітка Настуся.
— Нічого страшного, — сказав Станіслав. — Я звик готувати для себе…
— А тут не будеш! Настрекотали тобі сороки повну голову, наскаржилися і наговорили одна на одну?
— Все нормально, тьоть!
— А ти менше нас слухай! Бо набридне! Адже щоразу ті самі платівки, хіба не так?
— Не зовсім, — сказав він. — Щоразу довідуюся щось нове.
— Що ж нового довідався від тітки Люді? — спитала саркастично.
— Хоч би те, що тітка Олена відбила в неї свого Костю. І що вона з тим Костею вчилася в одному класі.
— А ти цього не знав? Це всім відомо. Через це вона на Лєнку цілий вік шипить. А що довідався від Лєнки? — знову іронічно спитала.
— Що Костя був поет і ви з нею спалили його вірші, коли вдруге заарештували тітку Марію.
— Знаєш, це правда, — тихо сказала тітка Настя. — Чи був він поет, не знаю, але Лєнка принесла мені якісь його рукописи, і ми їх спалили. І добре зробили, бо ще й нас потягали б за те, що чортзна-що переховуємо. Я взагалі переконана, що всі біди від паперу і книг. Отож чим більше їх згорить, тим ліпше для світу.
— Ви як інквізитор, тьотю!
— Не знаю, що таке інквізитор, але коли б не книги і не папери, то наша родина не була б у такому розгромі. Ми ж тут усі каліки, не тільки Людка, не помітив?
— І ні листочка з тих паперів не залишилося? — спитав Станіслав.
— Коли вже мені доручили щось спалити, від того не залишиться ані листочка, — гордо сказала тітка Настя. — Думаєш, могло там бути шось путяще? Та й навіть коли путяще, все одно спалити було треба, раз воно нам загрожувало. Людина цінніша паперів та книг. Глянь на нашу Вірку, що з нею ті романи зробили!
— На жаль, книги й папери — це теж людина, — сказав Станіслав. — Може, навіть безсмертна її частка…
— Маю тут свою думку. Але ша! — вона стишила голос. — Тобі вже треба йти, Бронька возревнує — її черга йти до тебе. І по-моєму, вона підслуховує.
Завмерли й почули ледь позначні кроки, що віддалялися.
— Не бери собі дурного, Стасику, в голову. По-моєму, той Костя був шалапут. Із таких, у кого мозок звихнений. Отож нема чого жаліти тих паперів.
— А що в них було, не примітили?
— Не мала б чого робити! — сказала категорично тітка Настуня. — Пам’ятаю тільки, що дрова були сирі, і я тими паперами зуміла розтопити піч… Йди вже, а то Бронька мені голову зірве. Подумає, що ти мені двічі давав дарунки. Може, зроблю тобі бутерброда? Щоб Бронька бачила: прийшов за бутербродом, а не вдруге дарунки приніс.
— Давайте! — засміявся Станіслав.
Тітка хутко відрізала скибку хліба, намастила маслом і поклала шматочка привезеної ним ковбаси.
Вийшов із кухні, покусуючи бутерброда, і відчув, що збоку на нього хтось ллє потоки погляду. Озирнувся й побачив у дверях кімнати виструнчену постать тітки Броні з мертвим обличчям-маскою, її фіолетове волося фосфоризувало, а очі палали, як розпечені бляшки.
— Ходімте, тьотю Броню, — сказав, відкусуючи бутерброда. — Я, бачите, трохи зголоднів.
На вустах у тітки Броні з’явилася подоба всмішки, вона схитнулася і рушила за ним…
Вікно у Станіславовій кімнаті було розчинене, знову падав дощ, але значно рідший, і повітря виповнилося запахом жасмину та вологої зелені.
— Чудово тут у вас, — сказав Станіслав і запросив тітку сідати.
— Це тому, що приїхав на два дні, — сказала жорстко тітка, — а коли б побув тут довше, тікав би, як із пекла. Коли б була змога кудись відійти, й хвилини тут не протрималася б.
— Чому так, тьоть? — спитав Станіслав.
— Довго говорити, а мало слухати, — багатозначно сказала тітка. Вона невідривно дивилась, як Станіслав витягає подарунки.
— Тут усіляка косметика і туфлі, не знаю, чи підійдуть.
— Ще такого не бувало, щоб від тебе не підходило, — в тітки Броні з’явилася подоба всмішки, «мімічної всмішки», — визначив Станіслав. — Ти що, позаписував наші номери?
— Таке в пам’яті втримати важко, — сказав Станіслав.
Тітка Броня, однак, подарунків не розгортала і за них не дякувала; сиділа на стільці напружена, настовбурчена, а що була облита міражним грозовим світлом, то фіолетове волосся і тут ледь-ледь фосфоризувало, але слабше, ніж у темені коридору.
— Важко в цьому домі живеться? — спитав Станіслав.
— Кошмарно, Стасику. Ето ж какоє-то антісовєцкоє гнєздо. А я всьо-такі жена совєцкого офіцера, которий погіб смєртю храбрих!
Бронин чоловік, якого Станіслав ледь-ледь пам’ятав, стрункий і підтягнутий, у військовій формі, загинув не на війні, а після неї, його застрелив товариш, до жінки якого той нещасливо заліз, а коли тікав од роз’юшеного рогоносця в самих кальсонах — було то взимку, то й дістав у задницю й трохи вище кілька куль, принаймні таку історію розповіла Станіславові тітка Марія, але тут могли бути пересади, бо
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Привид мертвого дому. Роман-квінтет», після закриття браузера.