Читати книгу - "Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Про нечисту силу, ворожбу, чаклунство! Ось бачите, картинки, як людина стає вовком! Тут, мабуть, сказано, як це зробити! Але я не розумію мови. Трохи схожа на німецьку, але не німецька. Можливо, написи взагалі зашифровані! Оце так скарб! — Маєвський крутить головою, а я вихоплюю книгу і кидаю її в піч.
— Ви що робите! Іване Карповичу, це неабияка цінність! Їх треба зберегти! Дайте мені дістати ту книгу!
— Ні! — я не пропустив графа до пічки. — Це богопротивні книги, вони вчать страшного і не мусять існувати!
— Але...
— Графе, я спалю їх усі, — сказав неквапливо, карбував слово за словом, і граф відступив.
— Ну, як хочете. Але для спеціалістів вони були б цікаві, й там, може, не тільки щось погане, але й корисне і...
— Ні!
Я спалив усі ті книжки, всі до одної, хоч як граф мене не переконував, що цього не можна робити. Спалив, уважно перетрусивши все кочергою, щоб і клаптика цілого не залишилося. Тільки залізні остови обкладинок. Потім сів чекати. Десь уже ближче до вечора у чудовиська почалися судоми. Він бився в них кілька годин, і на це страшно було дивитися. Маєвський аж із хати вийшов, а я тримав вовкулака на прицілі. І дивився, як чудовисько перетворюється на людину. Коли судоми закінчилися, переді мною лежав обхідник. Весь у крові, з декількома важкими пораненнями. Я перев’язав їх, бо не хотів, щоб обхідник помер раніше, аніж я того схочу.
Нарешті він розплющив очі. Побачив мене і вишкірився, аж зарикав.
— Що, потворо, не чекав, що я тебе вполюю? — спитав у нього.
— Тобі просто пощастило, великий слідчий Іване Карповичу, — він недобре посміхнувся.
— Як ти ставав вовкулаком?
— Я не хочу з тобою розмовляти.
— Може, це допоможе? — я дістав із печі розпечену кочергу. — Ні?
Я побачив, як він напружився, і зрозумів, що він не вміє терпіти біль.
— Повторити питання?
— Навіщо тобі це знати?
— Треба, — я підніс кочергу до нього, і він затремтів, голий та жалюгідний.
— Я розповім, розповім!
Я поклав кочергу в піч, щоб не холонула. Не відводив погляду від обхідника, тримав у руці револьвер.
— Я ставав вовкулаком, коли пив зілля.
— Зілля? Хіба від зілля можна стати вовкулаком?
— Можна.
— Але чому ти не виходив на полювання у повний місяць?
— Щоби не зустріти справжніх вовкулаків.
— Що? Яких це справжніх?
— Уроджених. Вовкулаків від батька.
— Ти не такий?
— Я народився людиною, жалюгідною потворою, якій не було місця в цьому світі!
— То та не вовкулак?
— Ні. Я просто перевертень. Я ставав вовкулаком тимчасово, і я не маю безсмертя.
— Не маєш?
— А як би інакше та мене поранив звичайними кулями, а не срібними! Мене бере залізо, і я смертний.
— Навіщо та полював на дітей?
— На яких дітей? — він робить вигляд, що не розуміє.
Я дістаю кочергу і притискаю йому до шкіри. Він верещить як різаний. У кімнаті чутно плач, звідти виглядає схвильований Боротянський.
— Не жартуй зі мною, — кажу обхіднику і ховаю кочергу в пічку. Він стогне, потім бачить Боротянського і чомусь посміхається.
— І ти тут? — хрипить чудовисько.
— Навіщо ти полював на дітей? — знову питаю я.
— Щоб добути крові, — каже він.
— Для чого тобі кров?
— Не мені. Їй, — обхідник киває у бік кімнати, з якої чутно плач дівчини.
— Що за маячня? — обурюється Боротянський. До хати обережно заглядає Маєвський.
— Не маячня, — хрипить обхідник. — Раз на місяць їй потрібна свіжа кров немовляти.
— Для чого? — аж кричить Боротянський.
— Щоб жити.
— Маячня!
— Ні.
— Вона й так жива! — Боротянський наступає на обхідника, наче ось-ось кинеться на нього з кулаками.
— Ні, — обхідник крутить головою. — Вона мертва. Бо я створив її.
— Що? — з жахом питає Боротянський.
— Поліну створив я. За давніми рецептами Кабали. Але які б не були досконалі рецепти, людина не може досягти вміння Бога Ніхто з людей не створить справжню живу людину. Лише схожу на живу. Я створив Поліну, але вона не може жити самостійно. Щомісяця їй потрібно брати купіль із трав і свіжої дитячої крові, інакше вона помре. Ось я й добував для неї кров.
— Покидьок! Не смій брехати! — Боротянський кинувся бити обхідника ногами, довелося відтягнути.
— Заспокойтеся! — кричав я Володимиру.
— Він бреше! Бреше!
— І нехай, що йому ще залишається! — заспокоював я.
— Я не дозволю! — все кипів Боротянський.
— Спитайте у Поліни самі. Спитайте, — прохрипів з долівки обхідник.
Боротянський побіг до кімнати. А коли за хвилину повернувся, то на нього страшно було дивитися. Обхідник задоволено посміхнувся.
— Їй потрібна кров, — сказав він. Цього разу Боротянський не кричав. Вирячився у порожнечу і стояв.
— Навіщо ти створив її, потворо? — спитав я в обхідника А той засміявся.
— Навіщо? Щоби жити з нею!
— Що? — розгублено прошепотів Боротянський.
— Те! В мене був горб і не було грошей. Я був нецікавий та огидний жінкам! Навіть проститутки — і ті ледь тамували нудоту, коли спали зі мною! А я ж хотів мати витончену та гарну жінку, яка б кохала мене! Але ваш Бог позбавив мене цього, зробивши жалюгідною потворою! То я вимушений був піти ось на це: створити собі ту жінку, якою хотів володіти! Я створив її! Та виявилося, що їй потрібна кров. Раніше ми жили у Кишиневі, але там добувати кров було важко. Бо вовків там не було зовсім, лісів теж, і майже одразу пішли чутки, мене почали шукати. Тоді я вирішив поїхати звідти. Знайшов це місце, безлюдне, але оточене великою кількістю сіл та хуторів. Ярками та гаями було легко ховатися і нападати, я вбивав усіх, хто хотів позбавити мене місця обхідника, і полював на дітей. Я не вбивця, я був вимушений забирати кров немовлят, щоб Поліна не вмерла!
— Господи! — зітхає граф.
— Але вона ж того варта! Чи не так? Яка в неї витончена краса! Вона справжня королева! І це я її створив, я!
— Негідник! — кричить Боротянський, я ледь встигаю завадити йому
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу», після закриття браузера.