Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Скільки коштує ця машина?
— Сім тисяч марок, — відповів я й оком не змигнувши; наче сокирою відрубав. Чоловік не повинен був помітити, що я бодай мить розмірковував, це я знав твердо. Коли б я загаявся хоч на мить — це обійшлося б нам у тисячу марок, яку б він виторгував. — Сім тисяч марок нетто, — ще раз сказав я твердо, а сам подумав: «Як даси п’ять, то й забирай її собі».
Та Блюменталь не давав ніскільки. Він тільки засопів.
— Надто дорого!
— Звичайно, дорого, — сказав я, остаточно зневірившись в успіху.
— Тобто як це «звичайно»? — вперше спитав Блюменталь якимсь наче людяним голосом.
— Пане Блюменталь, — відказав я, — чи бачили ви тепер когось, хто б інакше реагував на ціну?
Він уважно подивився на мене. Тоді на його обличчі з’явилось щось подібне на тінь усмішки.
— Слушно. Але ж машина справді надто дорога.
Я не повірив почутому. Ось він нарешті, справжній тон! Тон зацікавленого покупця! А може, це знову якийсь виверт?
Цієї миті на подвір’я зайшов якийсь елегантно вбраний дженджик. Він витяг із кишені газету, перевірив ще раз номер будинку, а тоді підійшов до мене.
— Тут продається «кадилак»?
Я кивнув і мовчки витріщився на жовтий бамбуковий ціпочок того дженджика та на його замшеві рукавички.
— Можна подивитися? — спитав він спокійно й оком не змигнувши.
— Та ось він, — сказав я. — Але прошу вас зачекати хвильку, поки я звільнюсь. Може, ви поки що почекаєте отам?
Дженджик якусь мить послухав, як працює мотор, спершу обличчя його набуло скептичного, потім схвального виразу, а тоді вже тільки пішов за мною до майстерні.
— Ідіот, — просичав я йому й швиденько повернувся до Блюменталя.
— Коли ви хоч би раз проїдете цією машиною, то інакше думатимете про ціну, — сказав я. — Можете випробовувати її скільки завгодно. Або, може, вам більше підходить, щоб я заїхав по вас якось увечері, щоб випробувати її? Як скажете.
Але його раптове пожвавлення вже минуло. Блюменталь знову стояв переді мною, ніби гранітна статуя голови співацького гуртка.
— Облиште, — сказав він, — мені треба йти. Якщо я надумаю зробити спробний виїзд, то зателефоную вам.
Я зрозумів, що більшого поки що мені не досягти. Такого не вмовиш.
— Гаразд, — погодився я, — але, може, ви дали б мені номер вашого телефону, щоб я міг повідомити вас на той випадок, коли машиною зацікавиться хтось інший?..
Блюменталь якось дивно глянув на мене.
— Зацікавитись — це ще не означає купити.
Він дістав портсигар і подав його мені. То, виявляється, він курить-таки. Та ще й марку «Корона» — мабуть, у нього грошей як сміття! Але мені вже те все було байдуже. Я взяв сигару.
Він приязно потиснув мені руку й пішов. Я дивився йому вслід і стиха, але круто вилаявся. А тоді подався до майстерні.
— Ну, то як? — привітав мене дженджик — Готфрід Ленц. — Здорово в мене вийшло, правда? Я побачив, що тобі вже терпець уривається, і вирішив допомогти. Добре, що Отто, йдучи до фінансового управління, саме переодягнувся й залишив тут свій святковий костюм! Я його вмить нацупив та через вікно чкурнув із двору, а тоді причимчикував назад як солідний покупець! Здорово втнув? Скажеш, ні?!
— По-ідіотському втнув! — заперечив я. — Цей тип хитріший за нас обох укупі. Глянь-но на сигару! Півтори марки за штуку! Ти мені мільярдера сполохав!
Готфрід узяв у мене з рук сигару, обнюхав її і запалив.
— Я сполохав тобі шахрая! Мільярдери таких сигар не палять. Хіба що по десять пфенігів за штуку…
— Дурниці, — відповів я. — Шахрай не назве себе Блю-менталь! Відрекомендується: граф фон Блюменау чи щось подібне…
— Та він ще прийде, — як завжди, з властивим йому оптимізмом, сказав Ленц і пустив мені в обличчя дим моєї ж сигари.
— Цей — не прийде, — переконано відповів я. — Але звідки в тебе цей бамбуковий ціпок і ці рукавички?
— Позичив. Отам у крамниці «Бенн і компанія». У мене там є знайома продавщиця. Я, може, паличку залишу собі. Подобається вона мені. — Він самовдоволено покрутив у повітрі грубим ціпком.
— Готфріде, — сказав я, — у тобі пропадає талант. Знаєш що? Іди до вар’єте. Там твоє місце.
— Вам дзвонили, — сказала Фріда, косоока служниця пані Залевської, коли я опівдні забіг на часинку додому.
Я обернувся.
— Коли?
— З півгодини тому. Якась дама…
— Що ж вона сказала?
— Що ввечері подзвонить ще раз. Тая їй зразу ж пояснила, що вона тільки час марнуватиме — вас-бо ввечері ніколи не буває вдома…
Я витріщився на неї.
— Що? Ви так сказали? Господи, хоч би вже хтось навчив вас нарешті розмовляти по телефону!
— Я й так умію розмовляти по телефону! — пихато заявила Фріда. — А вечорами ви справді майже ніколи не буваєте вдома.
— То вас ніяк не обходить! — скипів я. — Другого разу ви ще, може, розкажете, які в мене шкарпетки — діряві чи цілі!
— Що ж, можу розказати, — дала вона відкоша, сердито глипнувши на мене своїми червоними, запаленими очима. Ми з нею давно вже ворогували.
Я залюбки турнув би її в каструлю з супом, але стримався — дістав із кишені марку, тицьнув її Фріді та вже лагідно спитав:
— А дама назвала себе?
— Нє-е…
— А який же в неї голос? Трохи хрипкуватий і низький? Такий, ніби вона застудилася й охрипла?
— Хіба я знаю… — відповіла Фріда так флегматично, ніби я щойно й не думав дати їй марку.
— Гарна каблучка у вас на руці, справді чудова каблучка, — сказав я. — Та подумайте-бо гарненько, може, якраз і пригадаєте…
— Не пригадаю, — відповіла Фріда, і обличчя її аж роз-пливлося від зловтішної усмішки.
— Ну тоді, щоб ти повісилася, чортова потороча! — гримнув я на неї й пішов із дому.
Повернувсь я рівно о шостій вечора. Відчинивши двері, побачив досить незвичайну картину. Посеред коридора стояла пані Бендер — няня по догляду за немовлятами; а пансіонські дами щільно обступили її.
— Ідіть-но сюди! — гукнула мені пані Залевська.
Зібралися вони всі, як виявилося, навколо причепуреного
бантами немовляти, якому було, може, з півроку. Пані Бендер привезла його у дитячому візочку з будинку, де служила. Це було звичайнісіньке собі дитинча, але дами посхилялися над ним і так нестямно виказували своє захоплення, наче то було перше немовля, що з’явилося на світ Божий. Вони цмокали над ним, ляскали пальцями перед очима бідолашного створіння, витягували дудочкою губи. Навіть Ерна Беніг у своєму кімоно з драконами брала участь у цій оргії платонічного материнства.
— Хіба ж
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.