Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Поглянь, золотко моє, оце-то машина! Чудо! Так мені подобається!
За мить дверцята були відчинені, і вона сиділа в машині, закочуючи від захоплення очі.
— Оце сидіння! Чудо! Як фотелі! Не те, що твій «форд».
— Ходімо вже, — невдоволено бурчало «золотко».
Ленц підштовхнув мене, щоб я встряв у розмову та спробував нав’язати машину пекареві. Я зміряв Готфріда презирливим поглядом, але промовчав. Він пхнув мене дужче. Я й собі дав йому стусана й повернувся до нього спиною.
Нарешті пекар видобув з машини свою чорну перлину й пішов з нею, трохи згорбившись і явно роздратований. Ми дивилися їм услід.
— Цей не забариться! — сказав я. — Машину відремонтував, має нову жінку — молодець, що й казати!
— Ну, — заперечив Кестер, — ця жіночка ще його порадує!
Тільки-но ці двоє зникли за рогом вулиці, як Готфрід напустився на мене:
— Ти що, Роббі, зовсім з глузду з’їхав? Проґавив таку нагоду! Тут і школяр би зрозумів, що треба було наскочити на нього!
— Унтер-офіцер Ленц! — відповів я. — Станьте струнко, коли розмовляєте зі старшим за званням! Чи, може, ви думаєте, що я бігаміст і двічі просватаю нашу машину?
Цієї миті варто було подивитися на Готфріда! Очі в нього зробилися, як тарілки.
— Не жартуй святими речами, — промурмотів він.
Не звертаючи на нього ніякої уваги, я звернувся до Кестера:
— Отто, розпрощайся з нашим дитям, з нашим «кадила-ком»! Він уже нам не належить! Віднині він стане окрасою фірми, що торгує спідніми! Сподіваюсь, там на нього чекає непогане життя! Не таке геройське, як у нас, але забезпеченіше.
Я дістав чек. Ленц мало не луснув.
— Та невже!.. Невже… оплачено? — хрипко вичавив він з себе.
— А як ви думали, зелений початківцю? — запитав я, розмахуючи чеком. — Ану, вгадайте скільки ми одержимо!
— Чотири! — вигукнув Ленц, заплющивши очі.
— Чотири п’ятсот! — сказав Кестер.
— П’ять! — закричав Юп від бензоколонки.
— П’ять з половиною! — гаркнув я.
Ленц вихопив у мене з рук чек.
— Не може бути! По ньому не заплатять!
— Пане Ленц, — звернувся я до нього з гідністю, — чек такий самий надійний, як ненадійні ви. Мій друг Блюменталь може сплатити у двадцять разів більшу суму. Мій друг, зрозуміло? Друг, у якого я завтра ввечері їстиму фаршировану щуку. Хай це буде для вас прикладом! Заприязнитися, одержати завдаток та ще й запрошення на вечерю — от що означає продати! Ось так! А тепер — вільно!
Готфрід потроху опанував себе і вдався до останнього козира:
— А оголошення в газеті? А мій амулет?
Я кинув йому медаль.
— Забирай свій собачий номерок. Зовсім забув про нього.
— Роббі, ти продав машину бездоганно, — сказав Кестер. — Хвалити Бога, що ми позбулися цієї лайби. А грошенята нам ще й як потрібні!
— Даси мені авансом п’ятдесят марок? — спитав я.
— Сто! Бо заслужив!
— Може, ти ще в рахунок авансу візьмеш і моє сіре пальто? — спитав Готфрід, примруживши очі.
— Може, ти хочеш потрапити до лікарні, нікчемне патякало? — у відповідь спитав його я.
— Хлопці, на сьогодні — шабаш! — запропонував Кестер. — Досить заробили за один день. Не треба гнівити Бога. Візьмімо «Карла» й потренуємось до перегонів.
Юп давно вже кинув бензиновий шланг і схвильовано потирав руки:
— Пане Кестер, то я на цей час залишаюся тут за хазяїна?
— Ні, Юпе, — засміявся Отто, — ти поїдеш з нами. Передусім ми поїхали до банку, щоб здати чек. Ленц ніяк не
заспокоювався, аж поки не впевнився, що він справжній. А тоді ми помчали так, що аж іскри сипонули з вихлопної труби.
VIII
Я стояв перед своєю хазяйкою.
— Горить десь, чи що? — спитала пані Залевська.
— Ніде не горить. Просто хочу заплатити за житло.
До строку лишалося ще три дні, тож пані Залевська мало не зомліла з подиву.
— Це щось неспроста, — сказала вона підозріливо.
— Та що ви! — відповів я. — Чи не можна взяти сьогодні ввечері парчеві крісла з вашої вітальні?
Вона войовничо вперлася руками в свої гладкі стегна.
— Он воно що! То вам уже не подобається ваша кімната?
— Подобається. Та ваші парчеві крісла — більше.
Я пояснив їй, що до мене, можливо, завітає кузина, і мені хотілося б трохи причепурити кімнату. Пані Залевська зареготала так, що в неї аж груди заколихалися.
— Кузина? — перепитала вона зневажливо. — І коли ж має прийти та кузина?
— Ще хтозна, чи вона прийде, — сказав я, але коли й прийде, то, певна річ, непізно, надвечір, на вечерю. Хіба не буває на світі кузин, пані Залевська?
— Бувають, звичайно, — відповіла вона, — але заради них не позичають крісел.
— А я позичаю, — наполягав я, — бо шаную родинні зв’язки.
— Можна подумати! Волоцюги ви всі! Візьміть собі парчеві крісла. А червоні плюшеві поставте до вітальні.
— Дуже вдячний. Завтра все поверну. І килим теж…
— Килим?! — вона обернулась до мене. — Хто тут промовив слово «килим»?!
— Я. Та й ви теж. Щойно…
Вона обурено дивилася на мене.
— Без нього не можна, — сказав я. — На ньому ж стоять крісла…
— Пане Локамп, — велично промовила пані Залевська, — вгамуйтеся! «Помірність у всьому», так говорив небіжчик Залевський. Це й вам слід було б засвоїти!
Я знав, що небіжчик Залевський, незважаючи на цей девіз, спився вщент. Про це мені принагідно не раз розповідала сама пані Залевська. Та йшлося не про це. Вона використовувала свого чоловіка, як інші люди Біблію, — для цитат. І що давнішим ставав день його смерті, то універсальнішими уявлялись їй його вислови. Тепер його можна було згадувати в усіх випадках — як і Біблію.
Я заходився чепурити свою кімнатку. Після обіду розмовляв по телефону з Патрицією Гольман. Вона нездужала, і я не бачив її майже цілий тиждень. Ми домовилися зустрітися о восьмій, я запропонував повечеряти в мене, а потім піти в кіно.
Парчеві крісла й килим справляли розкішне враження, та освітлення аж ніяк не пасувало до них. Я постукав у двері до Гассе, щоб позичити в них настільну лампу. Зморена пані Гассе сиділа біля вікна. Чоловік іще не прийшов з роботи. Він щодня добровільно працював на годину або дві довше: боявся, щоб не звільнили, його дружина нагадувала чимось хвору пташку. У її зів’ялих, старіючих рисах усе ще щось нагадувало вузеньке личко дитини, розчарованої та сумної.
Я сказав, за чим прийшов. Вона пожвавішала, дала мені лампу.
— Так, так, — зітхаючи, сказала вона, — якщо тільки подумати, коли б я раніше…
Я знав цю історію. Ішлося про перспективи, що мали відкритися перед нею, коли б вона не побралася з Гассе. Знав я цю історію і в редакції
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.