Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— З магазину ось тут, на розі.
«Ага, — подумав я собі, — так і є: якась задрипана кондитерська». Я вирішив при нагоді зайти туди і сказати власнику, що я про нього думаю.
— А тепер мені, мабуть, треба йти, Пат, га? — спитав я.
Вона глянула на мене.
— Ще ні…
Ми стояли біля вікна. Внизу засвітилися ліхтарі.
— Покажи-но мені твою спальню, — сказав я.
Вона відчинила двері й увімкнула світло. Я з порога заглянув до кімнати. Скільки думок шугало у мене в голові!
— То це твоє ліжко, Пат… — сказав я нарешті.
Вона посміхнулась.
— А чиє ж воно може бути, Роббі?
— Та й справді! — я звів на неї очі. — А ось і телефон… Тепер я й це знаю… Ну, я піду. Прощавай, Пат!
Вона доторкнулась долонями до моїх скронь. Як чудово було б залишитися тут, цього вечора бути біля неї під цією м’якою синьою ковдрою… Але щось стримувало мене. Не ніяковість і не страх чи обережність, — просто дуже велика ніжність, ніжність, що була сильніша за жагу…
— Прощавай, Пат, — сказав я. — Гарно було в тебе. Краще, ніж ти думаєш… І ром… і те, що ти про це подумала!
— Та це ж так просто…
— Для мене не просто. Я до такого не звик.
Знов пансіон пані Залевської. Я, замислившись, посидів у своїй кімнаті. Мені не подобалося, що Пат має чимсь завдячувати Біндінгові. Я вийшов у коридор і попрямував до Ерни Беніг.
— Я до вас у серйозній справі, — почав я. — Який сьогодні попит на жіночу працю, Ерно?
— Отакої! — здивувалася вона. — Не сподівалася від вас такого — як сніг на голову! А втім, попит аж надто малий…
— І нічим не можна допомогти? — спитав я.
— А який фах?
— Ну, секретарка, діловод тощо.
Вона махнула рукою:
— Сотні тисяч без роботи. Може, у вашої дами є якісь переваги?
— У неї прекрасна зовнішність, — сказав я.
— Скільки слів? — спитала Ерна.
_ Що?!
— Скільки слів вона пише за хвилину? Скількома мовами?
— Уявлення не маю, — відповів я, — я думав так, для представництва..
— Голубчику, — заговорила Ерна, — все це я знаю напам’ять: дама з доброї родини, знала колись кращі дні, змушена тепер… і таке інше і тому подібне. Безнадійна справа, скажу вам одверто. Хіба що хтось зацікавиться нею з особливих причин і впхне кудись. Ви ж добре розумієте, з яких саме причин. А ви цього, звісно, не схочете?
— Дивне запитання, — пробурмотів я.
— Не таке вже й дивне, як ви собі думаєте, — гірко промовила Ерна, — всяк буває.
Я згадав про стосунки Ерни з її шефом.
— Але я дам вам гарну пораду, — вела Ерна далі. — Постарайтеся заробляти, щоб вистачило на двох. Це — найпростіший вихід. Одружіться.
— Непогано було б, — сказав я, сміючись. — Хотів би я мати стільки довіри до самого себе…
Ерна якось дивно глянула на мене. Де й ділася її жвавість, і вона враз наче постаріла, зів’яла.
— От що я вам скажу, — заговорила вона знову. — Мені живеться добре, є в мене все, навіть і таке, що мені зовсім не потрібне. Але повірте мені: якби до мене прийшов хтось і запропонував жити разом, отак насправді, по-чесному, я покинула б отут увесь цей мотлох і переїхала б із ним хоч би й до мансарди. — Її обличчя знову набуло її звичайного виразу. — Ну, годі про це — в кожній людині приховано хоч трохи сентиментальності. — Вона підморгнула мені крізь дим сигарети. — Здається, у вас теж?
— Та де там, — вихопилося в мене.
— Авжеж, авжеж! — наполягала Ерна. — І коли ти цього не сподіваєшся, вона з тебе й вихлюпується…
— З мене — не вихлюпнеться! — заперечив я.
До восьмої години я ще так-сяк терпів у своїй комірчині, Потім мені набридло сидіти самому, і я пішов до бару, щоб побачити там когось.
Валентин був уже там.
— Сідай, — запросив він мене. — Що питимеш?
— Ром, — відповів я. — Від сьогодні в мене з ромом особливі стосунки.
— Ром для солдата — як молоко, — сказав Валентин. — До речі, в тебе добрий вигляд, Роббі.
— Хіба?
— Авжеж. Помолодів!
— І це добре, — сказав я. — Будьмо, Валентине!
— Будьмо, Роббі!
Ми поставили чарки на стіл і подивились один на одного. Тоді не втримались і… обидва розсміялися.
— Ти, старий чорте! — сказав Валентин.
— Друзяко, трясця твоїй матері! — відповів я. — А тепер чого вип’ємо?
— Того самого ще…
— Згода!
Фред налив.
— Ну, то будьмо ж, Валентине!
— Будьмо, Роббі!
— Правда ж, чудесне це слово: «Будьмо!»
— Найкраще з усіх слів!
Ми проказали це слово ще кілька разів. Тоді Валентин пішов.
Я лишився в барі. Крім Фреда, там не було вже нікого. Я дивився на старі, освітлені зсередини географічні карти на абажурах, на судна з пожовклими вітрилами й думав про Пат. Мені дуже хотілося їй подзвонити, але я присилував себе не робити цього. Я не дозволяв собі навіть думати про неї так багато. Я хотів, щоб вона була для мене несподіваним дарунком щастя, дарунком, що дістався мені на якийсь час, а тоді зникне назавжди, — і тільки. Я не хотів навіть у думках припустити, що це щось більше, значніше. Я надто добре знав, що кожне кохання прагне бути вічним і в цьому його одвічна мука. Немає нічого сталого. Нічого.
— Дай-но мені ще чарку, Фреде! — попросив я.
До бару зайшли чоловік і жінка. Вони пили коктейль біля прилавка. У жінки був стомлений вигляд, чоловік кидав на неї жагучі погляди. Незабаром вони пішли.
Я перехилив чарку. Може, не слід було ходити сьогодні до Пат. Я не міг забути цієї картини: поринула в сутінки кімната, ніжно-блакитні вечірні тіні й прекрасна дівчина, що, мерзлякувато скулившись, низьким, глухуватим, ледь хрипким голосом розповідає про своє життя, про свою жагу до життя… До дідька, я стаю сентиментальним! Але ж хіба те, що було досі нестримною, приголомшливою пригодою, не розчинилося вже в хвилі ніжності, хіба не заполонило воно мене глибше, ніж я того хотів і знав, хіба я не відчув сьогодні, саме сьогодні, як сильно я змінився? Чому я пішов, чому не залишився з нею, як того й прагнув? Прокляття — не хочу більш про все це думати. Хай буде, як буде, нехай я збожеволію від горя, коли втрачу її — про мене! Але поки вона зі мною, все інше — байдуже, нехай хоч і згорить! Чи варто прагнути до чогось сталого у своєму коротенькому житті? Однаково прийде день, коли велика невблаганна хвиля
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.