Читати книгу - "Коротка історія семи вбивств"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Під’їзна доріжка виявилася доволі довгою. По обидва боки — пальми, ніби будинок стоїть на кокосовій плантації. Однак примітивним його не назвеш. Замість звичайного входу — мурована арка, а вікна всюди широкі, суцільні, тож зовні з усіх боків видно вітальню; вищий клас. Хлоп у коричневому костюмі вказав на передні двері, і я трохи розслабився. Може, вони просто хочуть поговорити, хоча б для початку. Цивілізованість, витонченість, — можливо, перебування на континенті надало колумбійцям цих позитивних рис, на відміну від дебільних кубинців, які завжди і скрізь лишаються неотесами. За мною ввійшов тільки отой, що в коричневому костюмі.
Домашня їжа. А я зголоднів. Не пам’ятаю, щоб дорогою пригальмував, та раптом ледь не спіткнувся від штурхана в спину Коричневого Костюма.
— Твою курву маму...
Коричневий Костюм заткнув мене, погрожуючи волиною.
— Господиня не любить, коли в домі лаються, — мовив він. Ліворуч був ще один мурований прохід у формі арки, що вів у вітальню, де хлопчина з кучмою чорного волосся дивився «Вулицю Сезам». Бекон і млинці. Ми йшли на запах бекону з млинцями.
Джосі Вейлз
руті мужики поміток у книжках не роблять. Я кажу вам щось, що знаю точно: приміром, від сонця все надворі стає тільки жаркішим і важчим. А ви записуєте це у своїй голові і тренуєте її, щоб вона запам’ятовувала. «Прощати» і «забувати» — це не в моїй книжці. Не тому, що я не прощаю, — якби я не прощав, річка б стала червоною від Парку національних героїв і аж до Кінгстонської бухти. Просто я дію інакше: пам’ятаю, чекаю і рухаюся. Той батон Бой Джордж[431] якось проспівав на радіо: «Ти маєш справу з чорними грошима?» Я маю справу з усім, що чорне.Віпер з Нью-Йорку каже мені, що застарий для брейк-дансу. Для Маямі він — не той типаж, хоча це я, власне, знав ще коли він був на Ямайці. Віперові подобається вважати себе тямущим чоловіком, але куди йому: він просто прочитав кілька книжок. Точно так, як і деякі з цих хлопців вважають себе зрілими та досвідченими, хоча всього лише пройшли через кілька гівняних катавасій. Я доручив Віперові тільки одну справу: забезпечувати зв’язок між Джемдауном і Ґризельдою Бланко. Їй треба, щоб лайно швидко поставлялося в Маямі, а звідти — пливло до Нью-Йорка. Наша ж справа — переправляти його прискореними темпами в Маямі з Кінгстона, через північне узбережжя або Кубу.
Однак Віпер має одну особливість: він не вживається з жодною жінкою. Точніше кажучи, жодна жінка не може йому вказувати, що робити. Хоча Ґризельда й не жінка зовсім. Вона — вампір, у якого сотню років тому відпав член. Віпер допік їй; а коли така скажена істота, як вона, втрачає терпіння через тебе, перед нею відступають навіть затяті ямайські рудбої, — бо ця відьма, бомбоклат, у гніві просто навіжена. Те, що вона своїми руками вб’є Віпера, — лише справа лічених місяців.
Але в церкві кажуть про дар проникливості. Наділені ним не тільки священики, а й усі, хто вважає, що здатний ускочити в ці штани й іти попереду всіх. У ту саму секунду, коли я вперше побачив Бланко, я вже знав, що переді мною — груба й жорстока фурія, яка має в голові від сили ложку глузду, однак рішучості, щоб звалити на землю бика, їй не бракує. Як і я, Ґризельда розуміє: «правота» і «неправота» — це всього лише два слова, вигадані якимось дебілом, а значення має тільки те, яку вагу я маю над тобою, а ти — наді мною. Але вона ще не визначилася, що з цим робити, тож іноді вислів «неотесаний ніґер» — це швидше про неї, оту почвару з Колумбії, занадто тупу, щоб зрозуміти: я веду справи одночасно і з Медельїном, і з Калі, — а хлопці з Калі хоча б дружать з головою.
Проникливість. Дивлячись на людину, я завжди можу її «прочитати». Як-от Віпера. Ось уже скільки років я знаю, що він не лише трахає мужиків, а й сам підставляє зад, і, хай би що він там говорив, та в душі все ще сумує за в’язницею. Уже за це одне мені треба було б його вбити, але я цього не роблю. Дивлюся, як він трахає підара за підарем, бабу за бабою, і все сподіваюся: може, він таки одумається, змінить свою поведінку, ну, щоб бодай не вставляли йому.
Я не багато знаю про стосунки содомітів, і Біблію не читаю. Але одну річ я таки знаю: коли людина дурить саму себе. Є щось, за чим треба стежити. Хтозна, що він там затіяв у Нью-Йорку. Я не можу приставити за ним хвоста, бо це він точно пронюхає. До того ж є такі справи, які робити може тільки Віпер.
Учора моя жінка запитала, як це мені дали візу в Америку, і розсміялася. Вона має право сміятися. Але цього року мені є чим зайнятися. Вже й не скажу, коли мене востаннє цікавило, що робиться на вулицях Кінгстона. Ліберати так хотіли отримати країну — і тепер вони мають її. Тож подавіться. Інша вулиця хоче тепер моєї уваги, і все, що мені треба робити, — це дивитися. Крутий чоловік нотаток не робить. Крутий чоловік записує все в голові.
У Бронксі я маю Юбі. Люди не можуть зрозуміти, чому я переймаюся цим братаном («люди» в цьому випадку означає — Віпер, який його терпіти не може). Справді, важко симпатизувати чоловікові, що стрижеться що два тижні, розмовляє так, ніби здобув освіту в елітній середній школі, і завжди носить шовковий костюм, незалежно від погоди. Але ось причина, яку мало хто вловлює: якщо люди приймають тебе за сутенера, ніхто з них не подумає, що ти — наркодилер. Юбі скидається на студентика, і це дає йому привід вважати, що він стильний. І
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коротка історія семи вбивств», після закриття браузера.