Читати книгу - "Страх мудреця, Патрік Ротфусс"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Дедан трохи наморщив лоба, неначе зібрався насупитися.
— Про що ти? Він не має конкретного кольору, як і було сказано.
Геспе стиснула вуста.
— Я знаю. Але який він має вигляд у тебе в голові, коли ти про нього думаєш? Ти ж маєш якось його уявляти, хіба ні?
Дедан на мить набув задумливого вигляду, а тоді сказав:
— Я завжди уявляв його якимось мерехтливим. Наче бруківка біля воскобійні після сильного дощу.
— А я завжди думала, що він брудно-сірий, — відповіла Геспе. — Ніби вицвілий від постійного носіння в дорозі.
— Логічно, — сказав Дедан, і я побачив, як обличчя Геспе знову стало лагідним.
— Білий, — вставив Темпі. — Я думаю, білий. Не колір.
— Я завжди думав, що він якийсь блідий, небесно-блакитний, — зізнався Мартен і стенув плечима. — Знаю, безглуздо. Просто так уже його уявляю.
Всі повернулися до мене.
— Іноді я уявляю його схожим на стьобану ковдру, — промовив я. — Повністю зшитим із клаптів, купи різнобарвних ганчірок і обрізків. Але зазвичай уявляю його темним. Наче він справді має певний колір, але він надто темний, щоб його хтось побачив.
Коли я був молодшим, від історій про Таборліна в мене зачудовано округлювались очі. Тепер же, знаючи правду про магію, я насолоджувався ними інакше, відчуваючи щось середнє між ностальгією й веселістю.
Однак особливе місце в моєму серці належало плащу Таборліна, що не мав конкретного кольору. В його жезлі містилася значна частина його сили. Його меч був смертоносним. Його ключ, монета і свічка були цінними знаряддями. Але Таборліновою сутністю був плащ. Він у разі потреби правив за маскування, допомагав ховатися, коли Таборлін був у біді. Захищав його. Від дощу. Від стріл. Від вогню.
У ньому Таборлін міг щось ховати, і він мав багато кишень із чудовими речами всередині. Ножем. Іграшкою для дитини. Квіткою для дами. Усе, чого потребував Таборлін, містилося десь у його плащі без конкретного кольору. Саме через ці історії я дуже просив у мами свій перший плащ, як був малий…
Я теж закутався у плащ. Отой паршивий, потертий, вицвілий плащ, який мені дав під час обміну мідник. Під час одного з наших походів до Кроссона по запаси я роздобув трохи тканини й нашив ізсередини кілька неоковирних кишень. Однак це все одно було кепською заміною моєму насичено-багряному плащу чи тому чудовому чорно-зеленому, який мені замовила Фела.
Мартен знову прокашлявся й повернувся до своєї оповіді.
— Отож Таборлін ударив по скрині долонею й вигукнув: «Едро!» Кришка скрині розчахнулась, і він схопив свій плащ без конкретного кольору та свій жезл. Він прикликав великі колючі блискавиці й убив двадцятьох вартових. Тоді прикликав стіну з вогню й убив іще двадцятьох. Ті, хто зосталися, покидали мечі й голосно заблагали про милосердя.
Відтак Таборлін забрав зі скрині решту своїх речей. Дістав свої ключ і монету й надійно їх заховав. А наостанок витягнув свій мідний меч, Ск’ялдрін, і повісив…
— Що? — перебив його зі сміхом Дедан. — Йолопе. Меч Таборліна не був мідний.
— Стулися, Дене, — різко відповів Мартен, ображений цим втручанням. — Він був мідний, і навіть дуже.
— Сам стулися, — відказав Дедан. — Мідний меч — де це таке чувано? Мідь не залишалася б гострою. Це було б усе одно що намагатися вбити когось великим грошем.
Тут розсміялася Геспе.
— Меч, напевно, був срібний. Не думаєш, Мартене?
— Меч був мідний, — наполіг Мартен.
— На початку його діянь, може, й так, — голосно шепнув Дедан до Геспе. — Таборлін міг дозволити собі лише мідний меч.
Мартен сердито зиркнув на парочку.
— Мідний, хай вам грець. Якщо вам не подобається, можете просто вгадати кінець, — він схрестив руки на грудях.
— Гаразд, — озвався Дедан. — Квоут може нам його підказати. Може, він і щеня, але вміє розказати історію як годиться. Мідний меч, щоб я так жив.
— Насправді, — зауважив я, — я хотів би почути кінець історії Мартена.
— О, то продовжуй, — із гіркотою відповів старий слідопит. — Я зараз не налаштований закінчувати. І волів би послухати тебе, а не чути, як цей осел викрикує щось своє.
За вечірніми історіями ми чи не єдиний раз за день могли посидіти гуртом, не переходячи до дріб’язкових чвар. А тепер навіть цей час ставав напруженим. Ба більше, інші почали очікувати вечірніх розваг від мене. Сподіваючись покласти край цій тенденції, я добряче подумав над тим, яку історію розповім цього вечора.
— Колись давно, — заговорив я, — був собі маленький хлопчик, що вродився в маленькому містечку. Він був ідеальний — принаймні так думала його мати. Але в одному він був несхожий на інших. У нього в пупі був золотий гвинт. Звідти визирала його голівка.
Мати хлопчика просто раділа, що в нього є всі пальці на руках і ногах, тож є на чому рахувати. Але хлопчик виріс і збагнув, що не всі мають у пупі гвинти, тим паче золоті. Він запитав маму, для чого цей гвинт, але вона не знала. Далі він запитав тата, але й тато цього не знав. Він запитав бабусь і дідусів, але вони теж не знали.
Цим усе тимчасово й закінчилося, та це й далі не давало хлопчикові спокою. Врешті, ставши досить дорослим, він зібрав торбу й пішов собі, сподіваючись відшукати когось, хто знає правду.
Він ходив від місця до місця, питаючи всіх, хто стверджував, буцімто знає дещо про що-небудь. Питав повитух і зцілювачів, але вони геть не розуміли, в чому річ. Хлопець питав арканістів, мідників і старих відлюдників, що жили в лісах, але ще ніхто не бачив нічого подібного.
Він пішов питати купців-шалдим, бо думав: кому, як не їм, розумітися на золоті? Але купці-шалдим не знали. Він пішов до арканістів Університету, бо думав: кому, як не їм, розумітися на гвинтах і їхній роботі? От тільки арканісти не знали. Хлопець пішов дорогою за Штормвал, аби розпитати відьом із талів, але жодна з них не змогла йому відповісти.
Урешті він прийшов до вінтського короля, найбагатшого короля на світі. Але король не знав. Він пішов до атурського імператора, та імператор, хай який він був могутній, не знав. Хлопець по черзі ходив до кожного з малих королівств, але йому ніхто нічого не міг сказати.
Кінець кінцем хлопець пішов до верховного короля Модеґу, наймудрішого з усіх королів на світі. Верховний король придивився до голівки золотого гвинта, що визирала з пупа хлопця. Тоді верховний король змахнув рукою, і його сенешаль виніс подушку з золотого шовку. На тій подушці лежала золота скриня. Верховний король узяв золотий ключ, який висів у нього на шиї, відкрив скриньку, і всередині знайшлася золота викрутка.
Верховний король узяв викрутку й жестом покликав хлопця до себе. Хлопець підійшов, затремтівши від збудження. Тоді верховний король узяв золоту викрутку і вставив хлопцеві в пупа.
Я зупинився, щоб випити чималу порцію води. Я відчував, як нечисленні слухачі хиляться до мене.
— Затим верховний король обережно повернув золотий гвинт. Один раз — нічого. Другий — нічого. Відтак він крутнув
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Страх мудреця, Патрік Ротфусс», після закриття браузера.