Читати книгу - "Невідоме Розстріляне Відродження"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Монтер був не такий дурний, – як ми думали.
– Ми її не оддамо!
– Вона вас не питатиме.
В її присутності ми ставали дітьми, ніби це нас дужче прикрашало. Монька горів і щоразу пропонував дівчині поглядіти, яка йому гаряча рука. Я дивився мовчки, бо в той час забувались усі слова – з мене був тоді більший мовчазник, ніж з німого. Один тільки Вакула намагався сховати од Наташі свій справжній стан тим, що завжди суперечив їй, удаючи надзвичайно байдужу людину. Та коли Наташа несподівано виявляла прихильність до когось із нас, він, ніби між іншим, виймав з кишені мідну копійку, а їх завжди було там кілька, і перекушував її пополам… Після цього ми незадоволено брались за підручники, а Вакула тихим і теплим голосом щось оповідав, мабуть, казку, але якусь особливу, бо, як ми не прислухались, жодного разу нам не пощастило розібрати її змісту.
– Нас тут троє! Не ти ж один з Наташею в кімнаті!.. – казав сердито Монька.
Але це рідко коли помагало, бо він нас не хотів помічати, немов навмисне робив нас свідками нашої поразки. Та Наташі, мабуть, не хотілося нікого з нас втрачати: вона одходила од нашого товариша, як тільки він простягав руки, щоб її обійняти.
Кожен з нас мріяв про Наташу, щоб стати її чоловіком.
…Жили ми впроголодь. Поганий обід, що коштував дуже дешево, попадав у наш шлунок на тиждень раз і то не завжди. Гроші нас не любили, часто ні на віщо було купити чорного хліба й ми ходили тоді похмурі, лаючи Мончиного дядька, що барився десь у Америці з присипкою солодкого густого молока у жерстяних коробках.
В такі часи кожного з нас можна було зустріти на толкучці, де ми продавали найновіше, що мали.
– Новое суконное… дешевка… раз в жизни случай… – кричав по-російському щосили хтось, із нас…
Іноді траплялось, що й купували. І тоді із свіжими грошима, ми жили, забувши про вчорашнє й не думаючи про завтрашнє. Стіл увесь був заставлений рум’яними паляницями, які ми купували заразом на всі гроші, ніби боялись, що завтра буде голод. Найбільше хліба з’їдав Вакула, тому ми під кінець, коли його зоставалось зовсім мало, замикали у скриньку надрізану паляницю. Здебільшого ми пробивались роботою. Коли хтось із товаришів кликав нас викидати вугілля з вагонів або рити канави, ми йшли… але кому подобається така робота? Два-три дні, тиждень найбільше, ми гнули спину, а потім встромляли лопати і йшли за «рощотом». Взимку найгірше приходилось.
В кімнаті однаковий холод, що й на дворі, газету, що затуляє у вікнах розбиті шибки, оддуває пронизливий вітер, павутиння в кутку вкрите памороззю, – і ми всі цілий день ходимо, де попало, а ввечері збігаємось, нетерпляче чекаючи темряви, щоб поламати цілі паркани, курятники та інші місця, обшиті сосновою шальовкою. Ми навчились одривати дошки так, щоб вони не рипіли. Для цього Вакула ніс обценьки й поночі пальцем намацував цвях… А щоб заплутати сліди, ми йшли до чужого двору, переходили глухий провулок, а там через паркан кидали дзвінкі заморожені дошки на цеглу, що стояла тут, ще не за нашої пам’яті. Полум’я осяювало кімнату, в кутку на наших очах втрачало свою красу павутиння, стіни парували, ставало тепло, а червона розтулена паша круглої залізної пічки робила нас радісними.
– Коли кінчу, – починав розмовляти Вакула, млосно потягаючись усім широким і важким тілом, – і буду інженером, в мене у кімнаті завжди буде тепло. Тоді і одружусь. Ляжу на канапі і скажу: «Жона, подай папіросу, там „посольські“ на столі лежать, а сама, коли хочеш, їж шоколад», – він це говорив вдоволеним басом, ніби й справді лежав на канапі з «посольськими» в зубах.
– А я справлю собі костюм і знімусь у ньому, – казав Монька.
Ситі, одігріті теплом, ми балакали ліниво, не чуючи, як трясеться стіна од танців на хазяйчиній половині і забувши про те, що вранці всі переберемось до Вакули на ліжко.
Заснувши, ми не помічали, як згасала пічка. Нап’яливши ковдру, я прокидався ще вдосвіта. Було холодно. Мертве світло ліхтаря заморожувало ще більше кімнату. Даремно пробувати гріти руки біля холодного заліза!
– Посувайся, Вакуло.
Він слухняно і, мені здавалось, не прокидаючись, одлазив до стіни, а я, як дитина до батька, притулявся до його м’ясистого теплого тіла. Монька не барився. Через хвилину чулась його лайка, наполовину перемішана єврейськими словами, бо він ніколи не вспівав встати раніше за мене, – а з краю було спати найхолоднішє.
…Наприкінці зими в нашім дворі сталась переміна. До флігеля, з якого переїхав кудись у інше місце м’ясник, переселився провізор, але на цей раз не сам. Опівдні біля хвіртки спинився візник, а з драного, обшматованого фаетона встала висока і трохи повна жінка. Вона була дуже вродлива. За нею ніс дві корзини провізор. Він був такий радий, що з кожним охоче спинявся на розмову і знайомив усіх із своєю дружиною, яка незнайомому дивилась спокійно в очи, ніби казала: «От бачите, яка я».
На вікнах флігеля з’явились мереживні занавіски, при всій охоті ніхто не міг роздивитись, що там робиться. Молода жінка не виходила нікуди, іноді вдень, коли занавіска одсувалась, крізь шкло виднілась її голова, нахилена над книжкою.
– Чи ти ба яка вчена! – говорили між собою жінки, спочиваючи після кухні за балачкою на ґанку.
– Таким усякий зуміє бути. А от угоди чоловікові, вдягни, обмий, нагодуй дітей, винеси їсти
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Невідоме Розстріляне Відродження», після закриття браузера.