Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Я голодна, як вовк.
— Ну, то гайда! — Я раптом страшенно зрадів.
Наша поява в Альфонса перетворилася на тріумф. Привітавшись із нами, він миттю зник і повернувся в білосніжному комірці й краватці в зелену цяточку. Цього він не зробив би навіть задля німецького кайзера. Йому й самому трохи було ніяково від такого нечуваного прояву декадансу.
— Ну, Альфонсе, що в нас є смачненького? — запитала Пат, спершись обома руками на стіл.
Альфонс усміхнувся, склав губи бантиком і примружив очі:
— Вам пощастило. Сьогодні в нас є раки!
Він відступив на крок, щоб краще бачити, яке враження справили його слова. Ми заніміли з подиву.
— А до раків — келих молодого мозельського винця, — майже прошепотів Альфонс в екстазі й відступив іще на крок.
Він був нагороджений бурхливими оплесками, що несподівано залунали не тільки від нашого столика, а й від дверей. Там стояв, усміхаючись, останній романтик із жовтою куделею на голові та з підсмаженим на сонці носом.
— Готфрід? — вигукнув Альфонс. — Ти? Власною персоною? Друже, який мені день Бог послав! Іди сюди, хай я пригорну тебе до серця!
— Зараз ти побачиш щось незвичайне, — сказав я Пат.
Друзі кинулись один одному в обійми. Альфонс гупав Ленца по спині, і звук був такий, ніби десь поряд гатив молотом коваль.
— Гансе, — гукнув він нарешті офіціантові, — неси нам «Наполеона»!
Він повів Готфріда до прилавка. Офіціант приніс велику, запорошену пляшку. Альфонс налив дві чарки.
— За твоє здоров’я, Готфріде, чортова головешко!
— За твоє здоров’я, Альфонсе, старий варначе!
Обидва одним духом спорожнили чарки.
— Чудовий напій! — сказав Готфрід. — Коньяк для мадонн!
— Навіть соромно його отак одним духом випивати, — підтвердив Альфонс.
— А як же його довго смакуватимеш, коли так радієш! Давай по другій! — Ленц налив знов, підняв свою чарку і, сміючись, вигукнув: — Ох ти ж клятий, зрадливий Помідоре! Мій любий друзяко Альфонсе!
В Альфонса заблищали сльози на очах.
— Ще по одній, Готфріде! — сказав він зворушено.
— Завжди готовий! — Ленц підставив свою чарку. — Від коньяку я відмовляюсь аж тоді, коли вже не можу підвести голови з підлоги.
— Здорово сказано! — Альфонс налив третю чарку.
Переводячи дух, Ленц підійшов до нашого столу й вийняв
годинника:
— За десять хвилин до восьмої ми заїхали на «сітроені» в майстерню. Що ви на це скажете?
— Рекорд, — відповіла Пат. — Хай живе Юп! Я ще й від себе подарую йому пачку сигарет.
— А ти одержиш додаткову пайку раків! — заявив Альфонс, ідучи назирці за Готфрідом. Потім він роздав нам щось подібне до скатерок. — Скидайте свої піджаки й обв’язуйтесь ось цим! Дама ж не буде заперечувати, правда?
— Я вважаю, що це навіть необхідно, — мовила Пат.
Альфонс радо кивнув їй.
— Я знав, що ви розважна жінка. Раки треба їсти спокійно, не боятися, що заплямишся. — Він усміхнувся. — А самі ви, звичайно, дістанете щось елегантніше.
Офіціант Ганс приніс білий, як сніг, кухарський халат. Альфонс розгорнув його й допоміг Пат одягтися.
— Він личить вам, — схвально сказав Альфонс.
— Сила, сила! — засміялася Пат.
— Мені приємно, що ви запам’ятали мої слова, — доброзичливо сказав Альфонс. — Аж на серці потеплішало.
— Альфонсе! — Готфрід зав’язав скатерку на потилиці так, що її кінці стирчали довгими ріжками. — Поки що твоя харчівня нагадує голярню, та й годі.
— Зараз усе зміниться. Але спершу трохи мистецтва.
Альфонс підійшов до грамофона, і тієї ж миті загримів хор пілігримів із «Тангейзера». Ми мовчки прослухали його. Тільки-но завмер останній звук, як двері з кухні розчинились, і Ганс з’явився з мискою, завбільшки як дитяча ванна. Вона була повна раків, від яких стовпом здіймалася пара. Ганс, відсапуючись, поставив миску на стіл.
— Принеси й мені серветку, — сказав Альфонс.
— Ти хочеш вечеряти разом із нами, золотко? — радо вигукнув Ленц. — Яка честь!
— Якщо дама нічого не матиме проти.
— Навпаки, Альфонсе! — Пат трохи відсунула свій стілець убік, і Альфонс сів поруч.
— Добре, що я сидітиму біля вас, — сказав він трохи збентежено. — Бо я досить-таки вправно розбираю раків. А для дами ця робота нуднувата.
Він схопив із миски рака й неймовірно швидко почав розбирати його. Він орудував своїми ручиськами так вправно й елегантно, що Пат нічого іншого не лишалося, тільки їсти ласі шматочки м’яса, які він подавав їй на виделці.
— Ну як, смачно? — питав він.
— Дивовижно! — Вона підняла свою чарку. — За ваше здоров’я, Альфонсе!
Альфонс урочисто цокнувся з нею і повільно випив свою чарку.
Я глянув на Пат. Мені не хотілося, щоб вона пила алкоголь. Вона відчула мій погляд.
— Салют, Роббі! — сказала вона.
Тієї хвилини вона була чарівна й сяяла від радості.
— Салют, Пат, — відповів я і випив свою чарку.
— Правда ж, тут гарно? — сказала вона, не зводячи з мене очей.
— Чудово! — Я налив собі знов. — За твоє здоров’я, Пат!
На її обличчі майнула усмішка.
— На здоров’я, Роббі! На здоров’я, Готфріде!
Ми випили.
— Добре вино, — мовив Ленц.
— Торішній «Граагський абтсберг», — пояснив Альфонс. — Я радий, що ти добрав у ньому смаку.
Він узяв другого рака й, розлущивши клешню, подав її Пат. Вона запротестувала:
— Цього ви повинні самі з’їсти, Альфонсе. А то вам нічого не дістанеться.
— Ще встигну. Я їм швидше за всіх вас.
— Ну, гаразд.
Вона взяла клешню. Альфонс сяяв від задоволення і далі пригощав Пат. То була зворушлива картина: ніби велика, стара сова годувала маленьке біле пташеня.
Наостанці ми всі випили по чарці «Наполеону» і почали прощатися з Альфонсом. Пат променіла щастям.
— Як було гарно! — захоплено сказала вона. — Просто чудово! Я дуже вдячна вам, Альфонсе. — Вона подала йому руку.
Альфонс щось промурмотів і поцілував їй руку. У Ленца від такого видовища мало очі не вилізли на лоба.
— Заходьте, не забувайте мене, — сказав Альфонс. — І ти приходь, Готфріде.
На вулиці під ліхтарем стояв маленький, самотній «сітроен».
— О! — здригнувшись, мовила Пат і зупинилася.
— За сьогоднішній подвиг я перехрестив його на «Геркулеса». — Готфрід відчинив дверцята: — Може, відвезти вас додому?
— Ні, — сказала Пат.
— Я теж так думаю. А куди нам поїхати?
— У бар. Чи як, Роббі? — Вона обернулася до мене.
Ми тихо їхали вулицями. Надворі було тепло та ясно. Біля кожної кав’ярні сиділи люди, з відчинених дверей долинала музика. Пат сиділа біля мене. Раптом сама думка, що Пат справді може бути хвора, здалася мені безглуздою. Я аж упрів — такою дикою, неймовірною уявлялася мені ця думка.
У барі ми застали Фердинанда й Валентина. Фердинанд був у доброму гуморі. Він устав і пішов назустріч Пат.
— Діана, — сказав він, — Діана, що повернулася з лісів…
Пат усміхнулася.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.