Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Він удав, ніби йде до каси. Швейцар, покашлюючи, наблизився до машини й подав мені одну марку п’ятдесят пфенігів. Я й далі тримав простягнену руку.
— Чухрай звідси, — прихрипів він.
— Давай решту, собаче падло! — гримнув я на нього.
На мить він скам’янів. Потім тихо, облизуючи губи, сказав:
— Голубе, ти ще не один місяць жалітимеш, що бовкнув ці слова!
І він замахнувся кулаком.
Від такого удару я знепритомнів би. Тая був готовий до цього: миттю відхилившись, я пригнувся, і його кулак з усієї сили влучив у гостру сталеву лапу заводної ручки, яку я тримав сховану в лівій руці. Швейцар завив і відскочив назад, тріпаючи рукою. Він сичав від болю, як парова машина, і тепер на нього легко було напасти. Я прожогом вискочив із машини.
— Упізнаєш? — просичав я і стусонув його в живіт.
Швейцар беркицьнувся додолу.
— Раз, — почав рахувати Густав, що повертався від каси, — два… три…
Коли Густав дійшов до п’яти, швейцар незграбно підвівся. Як і першого разу, я добре бачив перед собою його обличчя — здорове, широке, тупе, підле обличчя здорового, сильного му-гиря. Така свиня ніколи не захворіє на легені. І раптом мій мозок і очі заслав червоний туман, я накинувся на швейцара й почав бити його, бити до нестями, щоб вилити все, що накипіло в мене за останні дні й тижні. Я гамселив те здорове, широке обличчя, що глухо ревло піді мною, гамселив, аж поки мене відірвали від нього.
— Годі, а то вб’єш його! — гукнув Густав.
Я озирнувся навколо. Швейцар, залитий кров’ю, прихилився до стіни. Потім скорчився, упав і повільно, схожий у своїй лівреї на велетенську блискучу комаху, рачки поліз до входу в танцзал.
— Більше він не даватиме волі кулакам, — сказав Густав. — А тепер ушиваймося, поки ніхто нас не побачив. Бо це вже називається тяжким тілесним пошкодженням.
Ми кинули на бруківку гроші, сіли в машину й поїхали.
— У мене знов тече кров? — спитав я. — Чи це швейцарова?
— Капає з носа, — сказав Густав. — Він раз добре приклав до нього свою ліву лапу.
— А я й не помітив.
Густав засміявся.
— А знаєш, — сказав я, — мені тепер полегшало.
XVIII
Наше таксі стояло перед баром. Я зайшов туди, щоб змінити Аенца й узяти в нього ключ та документи. Готфрід вийшов зі мною на вулицю.
— Чимало заробив? — запитав я.
— Не дуже. Чи то надто багато таксі, чи надто мало людей, що їздять на таксі. А в тебе які успіхи?
— Погані. Простояв цілу ніч і не заробив навіть двадцяти марок.
— Тяжкі часи! — Готфрід підняв брови. — Ну, то ти, мабуть, сьогодні не дуже поспішаєш, га?
— Ні, а хіба що?
— Може, підвезеш трохи.
— Добре.
Ми сіли в машину.
— А куди ти хочеш? — запитав я.
— До собору.
— Що? — перепитав я. — Може, я не дочув? Ти справді хочеш до собору?
— Ні, синку, ти добре почув. Так, до собору!
Я вирячився на нього.
— Не дивуйся, а їдь! — сказав Готфрід.
— Ну, гаразд.
Ми рушили.
Собор був у старій частині міста, на широкій площі, оточеній будинками духівництва. Я зупинив машину перед головним входом.
— Далі, — сказав Готфрід. — Об’їдь навколо.
Він звелів мені зупинитися перед невеличкою хвірточкою аж на другому боці та вийшов із машини.
— Хай тобі щастить, — сказав я йому. — Ти ж, мабуть, ідеш сповідатися?
— Ходи зі мною, — відповів він.
Я засміявся:
— Сьогодні не піду. Я вже молився вранці. З мене цього вистачає на цілий день.
— Не базікай дурниць, хлопче! Ходи зі мною. З великодушності я дещо тобі покажу.
Зацікавлений, я пішов за ним. Ми зайшли у хвірточку й опинилися в критій галереї, що великим чотирикутником оточувала садок. Вона складалася з довгих рядів арок, які з внутрішньої сторони спиралися на сірі гранітні колони. Посередині садка височів великий, звітрілий хрест із розп’ятим Ісусом Христом, а побіч нього — кам’яні барельєфи із зображенням хресного шляху. Перед барельєфом стояла лава для молільників. Садок був занедбаний і весь у цвіту.
Готфрід показав на кілька величезних кущів білих і червоних троянд:
— Ось на що ти мав подивитися! Впізнаєш?
Я вражено зупинився.
— Звичайно, впізнаю, — відповів я. — Он де ти рвеш квіти, церковний грабіжнику!
Тиждень тому Пат переселилася до пані Залевської, і того ж вечора Ленц прислав Юпа з оберемком троянд. їх було так багато, що Юпові довелося двічі виходити на вулицю й щоразу нести цілий оберемок. А я сушив собі голову над тим, звідки Готфрід міг їх добути, адже мені було відомо, що він принципово не купував квітів. У міських скверах таких троянд я теж ніколи не бачив.
— Оце-то знахідка! — схвально мовив я. — І треба ж було додуматися до такого!
Готфрід усміхнувся.
— Цей садок — справжнє золоте дно! — Він урочисто поклав руку мені на плече. — Беру тебе в пай. Гадаю, що саме тепер тобі це потрібно, як ніколи!
— Чому саме тепер? — не зрозумів я.
— Бо в міських парках якраз голо, наче восени. А вони ж досі були для тебе єдиним пасовиськом, хіба не правда?
Я кивнув.
— Крім того, — вів далі Готфрід, — у тебе тепер настає така пора, коли виявляється різниця між буржуа та справжнім джентльменом. Що довше буржуа знайомий із жінкою, то він неуважніший до неї. А джентльмен що далі, то уважніший. — Він обвів рукою довкола. — 3 цими запасами ти можеш стати джентльменом високого класу.
Я засміявся:
— Усе це дуже добре, Готфріде. Але що буде, як мене спіймають на гарячому? Звідси втекти нелегко, а побожні люди можуть сприйняти це як споганення святих місць.
— Любий мій хлопче, — відповів Ленц, — ти бачиш тут когось? Після війни люди почали ходити на політичні збори, а не до церкви.
Це була правда.
— А як на це подивляться пастори? — спитав я.
— Пастори до квітів байдужі. А то б вони краще доглядали садок. Ну, а Господь Бог буде тільки радий, що ти цими квітами потішиш когось. Він зовсім не такий, як його малюють.
— Це правда! — Я оглянув велетенські старі кущі. — Вони мене, Готфріде, забезпечать на кілька тижнів.
— Надовше. Тобі пощастило. Троянди цього сорту дуже довго цвітуть. їх тобі вистачить щонайменше до вересня. А тоді тут для тебе почнуть цвісти айстри та хризантеми. Ходімо, я тобі покажу їх.
Ми пройшли садом. Троянди наповнювали його п’янкими пахощами. Над квітами дзижчали цілі рої бджіл.
— Ти глянь, — сказав
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.