Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Я мимоволі зціпив зуби. Щоб оце таке почути від неї!
— Правда, Пат. Правда, — отямившись, сказав я, хоч насправді не був згодний із нею.
Ми ще хвилинку постояли біля вікна.
— Ми перевеземо сюди всі твої речі, — сказав я. — Ти ні в чому не повинна відчувати нестачі. Навіть чайний столик на коліщатах роздобудемо. А Фріда вже якось навчиться користуватися ним.
— У нас же є такий столик, любий. Він мій.
— Тим краще. То я завтра ж почну вчити Фріду.
Пат прихилила голову до мого плеча. Я зрозумів, що вона стомилася.
— Може, тепер відвезти тебе додому? — спитав я.
— Зараз. Тільки я ще хвилинку полежу.
Вона тихо, мовчки лежала в ліжку, ніби спала. Але очі її були розплющені й час від часу в них спалахував відблиск світляних реклам, що, ніби північне сяйво, нечутно ковзав по стінах і по стелі. Надворі все стихло. Час від часу чути було, як у сусідній кімнаті Гассе товкся серед решток своїх надій, свого родинного життя, а може, навіть і взагалі життя.
— Може б, ти лишилася тут? — запропонував я.
Вона підвелася.
— Тільки не сьогодні, любий…
— Для мене було б набагато краще, якби ти лишилась…
— Завтра…
Вона встала й мовчки пройшлась темною кімнатою. Я пригадав той день, коли вона вперше лишилася в мене і в сірій ранковій імлі так само безмовно пройшла в другий кінець кімнати, щоб одягтися. Дивно, але в цьому було щось зворушливо природне і майже приголомшливе, ніби відгук прадавніх, забутих часів, мовчазний послух законові, якого вже ніхто не знав.
Вона повернулася з темряви до мене й обхопила руками мою голову.
— Мені в тебе було гарно, любий. Дуже гарно. Як добре, що ти є на світі.
Я нічого не відповів. Мені не було чого відповісти їй.
Провівши її додому, я повернувся в бар. Кестер ще був там.
— Сідай, — запропонував він. — Ну, як справи?
— Не вельми, Отто.
— Вип'єш чогось?
— Якщо я почну пити, то вип'ю багато. А цього мені не хочеться. Обійдусь без чарки. Але я міг би знайти собі якусь іншу розвагу. Готфрід возить пасажирів?
— Ні.
— Добре. То я поїжджу кілька годин.
— Я піду з тобою, — сказав Кестер.
Я вивів машину з майстерні, попрощався з Отто й поїхав на стоянку.
Поперед мене було дві машини. Потім ще під’їхали Густав і Томмі-артист. Невдовзі обидві передні машини поїхали, а скоро й до мене підійшов пасажир. Молода дівчина, що хотіла їхати до «Вінети», модного танцювального залу-ресторану з настільними телефонами, пневматичною поштою та іншими забавками для провінціалів. Він містився трохи осторонь від інших ресторанів, на темній вулиці.
Ми зупинилися перед входом. Дівчина покопирсалася в своїй сумочці й подала мені купюру п’ятдесят марок. Я здвигнув плечима:
— На жаль, у мене немає здачі.
Підійшов швейцар.
— А скільки я вам винна? — спитала дівчина.
— Одну марку й сімдесят пфенігів.
Вона звернулася до швейцара:
— Ви не зможете заплатити за мене? Ходімте, я віддам вам біля каси.
Швейцар відчинив двері й пішов із нею до каси. Потім повернувся назад.
— На…
Я підрахував.
— Тут усього півтори марки…
— Не патякай. Чи ти ще зовсім жовторотий? Двадцять пфенігів належить швейцарові за те, що вернувся. Чухрай звідси!
Були ресторани, де швейцарам давали чайові. Але давали тоді, коли він приводив пасажира, а не коли ти сам привозив йому гостя…
— Для цього тобі треба ще жовторотішого за мене, — сказав я. — Давай марку сімдесят.
— А в пику не хочеш? — буркнув він. — Повертай голоблі, тутешні порядки я краще за тебе знаю.
Для мене нічого не важили ті двадцять пфенігів. Я лише не хотів, щоб мене дурили.
— Не грай комедії, а давай решту, — сказав я.
Швейцар так швидко замахнувся і вдарив мене, що я не встиг
затулитись рукою, і ухилитися від удару на сидінні я теж не зміг. Я вдарився головою об кермо, потім, оглушений, випростався. Голова гула, як барабан, із носа цебеніла кров. Швейцар усе ще стояв переді мною.
— Хочеш іще раз, мокре кошеня?
Я миттю зважив свої можливості. Нічого не можна було вдіяти. Той мугир був сильніший за мене. Відплатити йому як слід я міг тільки зненацька. З сидіння бити не було сенсу — надто слабкий був би удар. А перш ніж я виліз би з машини, він тричі збив би мене з ніг. Я зміряв його очима. Він дихнув мені в обличчя перегаром пива:
— Ще раз — і твоя жінка стане вдовою.
Я непорушно сидів і поїдав очима його широке, здорове обличчя. Увесь напружившись від люті, я дивився, куди б його вдарити. Але не рухався. Я бачив те обличчя надто близько, надто чітко, ніби крізь збільшувальне скло, воно здавалося величезним, видно було кожну щетинку на бороді й червону, грубу, пористу шкіру…
Блиснув шолом поліцая.
— Що тут сталося?
Швейцарове обличчя розпливлося в улесливій усмішці:
— Нічого, пане поліцаю.
Той перевів погляд на мене.
— Нічого, — сказав я.
Поліцай ще раз глянув на швейцара, потім знов на мене:
— У вас же он кров.
— Я вдарився.
Швейцар відступив на крок. У його очах блиснув глум. Він вирішив, що я побоявся заявити на нього.
— Ну, їдьте, — сказав поліцай.
Я дав газу й поїхав назад на стоянку.
— Ну, й розмалювали тебе! — мовив Густав.
— Це з носа, — сказав я й розповів йому про свою пригоду.
— Ходімо до пивнички, — запропонував Густав. — Я недаремно був єфрейтором санітарної служби. Яке свинство — бити сидячого.
Він повів мене до кухні, попросив льоду та з півгодини морочився зі мною.
— Щоб не було ґулі, — пояснив він.
Нарешті він закінчив.
— Ну, а як із казанком? Усе гаразд? То не будемо гаяти часу.
Увійшов Томмі.
— Це той здоровенний швейцар з «Вінети»? Він любить розпускати кулаки. На жаль, сам іще ні від кого не дістав доброго прочухана.
— Тепер дістане, — сказав Густав.
— Так, але від мене, — запевнив я.
Густав похмуро глянув на мене:
— Поки ти вилізеш із машини…
— Я придумав один спосіб. Якщо він мені не вдасться, то ти встигнеш дати йому чосу.
— Ну, гаразд.
Я надів Густавів кашкет, і ми сіли в його машину, щоб швейцар зразу не розгадав нашого заміру. Зрештою він і так мало що міг побачити, бо надворі було темно.
Ми під’їхали до танцзалу. На вулиці не було жодної душі. Густав вискочив з машини, тримаючи в руці купюру двадцять марок.
— От біда, нема
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.