Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
За хвилину Равік знов ковзнув поглядом по столику. Гааке їв лангуста, схилившись над тарілкою. Світло з люстри відбивалося на його лисині. Равік оглянувся навколо. В залі було повно людей. Неможливо було щось зробити. Він не має із собою зброї, а якби накинувся на Гааке голіруч, за мить із десяток рук розборонили б їх, а хвилини через дві з’явилася б поліція. Залишалось одне: чекати, піти назирці за Гааке й довідатися, де він зупинився.
Равік присилував себе запалити сигарету й знов подивився на Гааке аж тоді, коли викурив її до кінця. Не поспішаючи, він озирнувся по залі, ніби когось шукав. Гааке саме впорався з лангустом і витирав губи. Він тримав серветку не однією рукою, а двома і, ледь натягнувши її, притуляв до губ, спершу до однієї, тоді до другої, як жінка, що стирає помаду. І дивився просто на Равіка.
Равік перевів погляд на другий столик, відчуваючи, що Гааке й досі дивиться на нього. Підкликавши офіціанта, він замовив другу чарку «перно». До столика Гааке теж підійшов офіціант. Він забрав те, що лишилося від лангуста, наповнив порожній келих, потім приніс тацю з сиром. Гааке вибрав тягучий брі, що лежав на солом’яній підстилці.
Равік-закурив нову сигарету. Трохи згодом він краєчком ока позирнув на Гааке й пересвідчився, що той знов дивиться на нього. Це вже було не випадково. По спині в нього пробіг мороз. Якщо Гааке впізнав його… Він зупинив офіціанта, що проходив повз столик.
— Ви б не винесли мою чарку надвір? Я б хотів посидіти на терасі. Там прохолодніше.
Офіціант завагався.
— Краще, якби ви розрахувалися тут. Терасу обслуговує інший офіціант. Тоді я перенесу вам чарку туди.
Равік кивнув головою і дістав гроші.
— То я доп’ю її тут, а надворі замовлю іншу. Щоб не було ніяких непорозумінь.
— Як ваша ласка, пане. Дякую.
Равік не поспішаючи допив вино. Звичайно, Гааке все чув. Він навіть перестав їсти, коли Равік розмовляв з офіціантом. Тепер він знов узявся до їжі. Равік ще трохи посидів на місці. Якщо Гааке впізнав його, лишалося тільки одне: вдати, що він не впізнав Гааке, і крадькома стежити за ним далі.
За кілька хвилин Равік підвівся й неквапом вийшов на терасу. Там майже не було вільних столиків. Він трохи постояв, поки знайшов місце, з якого видно було край столика Гааке. Самого Гааке він не бачив, але неодмінно побачив би, якби той підвівся й пішов до дверей. Равік замовив чарку «перно» й відразу розрахувався, щоб бути готовому будь-коли рушити назирці за Гааке.
— Равіку… — мовив хтось біля нього.
Він здригнувся, ніби від удару. То була Джоан. Він розгублено втупив у неї очі.
— Равіку, — знов мовила вона, — ти не впізнаєш мене?
— Звичайно, впізнаю.
Він дивився на столик Гааке: офіціант приніс туди каву. Равік полегшено відітхнув. Іще є час.
— Джоан, — насилу спитав він, — як ти тут опинилася?
— Дивне запитання. До «Фуке» ходить весь Париж.
— Ти сама?
— Сама.
Равік похопився, що Джоан стоїть, а він сидить. Він підвівся й став так, щоб видно було столик Гааке.
— У мене тут є одне діло, Джоан, — швидко сказав він, не дивлячись на неї. — Я не можу тобі пояснити яке. Але ти мені заважаєш. Залиш мене самого.
— Я почекаю. — Джоан сіла. — Хочу побачити, яка вона.
— Хто? — нічого не розуміючи, спитав Равік.
— Та жінка, на яку ти чекаєш.
— Я не чекаю ні на яку жінку.
— А на кого?
Равік неуважно глянув на неї.
— Спершу ти мене не впізнаєш, — повела вона далі. — Потім хочеш спекатися мене. І с?м схвильований… Я знаю, що тут хтось є. І хочу поглянути хто.
П’ять хвилин, прикинув Равік. Хоч каву можна пити й десять або навіть п’ятнадцять. Гааке ще викурить сигарету. Мабуть, одну. До того часу треба позбутися Джоан.
— Добре, чекай, — мовив він. — Я тобі не можу заборонити. Але сядь десь-інде.
Джоан нічого не відповіла. Очі її стали ясніші, а обличчя напружене.
— Це не жінка, — сказав Равік. — А якби була й жінка, то яке твоє, в біса, діло? Не виставляй себе на сміх. Сама тягаєшся з тим актором, а мене ревнуєш.
Джоан промовчала. Вона глянула в тому напрямку, що й він, намагаючись з’ясувати, на кого він дивиться.
— Нащо це? — мовив Равік.
— Вона сидить з іншим чоловіком?
Зненацька Равік опустився на стілець. Гааке чув, що він захотів перебратися на терасу. Якщо він його впізнав, то насторожився й тепер стежить за ним. А коли так, цо природніше й безпечніше сидіти на терасі з жінкою, а не самому.
— Гаразд, — сказав він. — Лишайся тут. Те, що ти собі надумала, — безглуздя. Я скоро встану й вийду. Ти проведеш мене до таксі, але не поїдеш зі мною. Згодна?
— Навіщо така таємничість?
— Ніяка це не таємничість. Тут сидить чоловік, якого я давно не бачив. Я хочу довідатися, де він мешкає. Оце й усе.
— То не жінка?
— Ні, чоловік. Більше я тобі нічого не можу сказати. — Біля столика зупинився офіціант.
— Що ти питимеш? — спитав Равік Джоан.
— Кальвадос.
— Один кальвадос, — сказав він офіціантові.
Той пішов виконувати замовлення.
— А ти не питимеш кальвадосу?
— Ні, я п’ю «перно».
Джоан пильно подивилася на нього.
— Ти не уявляєш, як я часом ненавиджу тебе.
— Буває.
Равік не спускав з ока столика Гааке. Скло, подумав він. Тремтливе, текуче, мерехтливе скло. Вулиця, столики, люди — все потонуло в драглях із хисткого скла.
— Який ти холодний, егоїстичний…
— Джоан, — мовив Равік, — поговоримо про це іншим разом.
Вона помовчала, поки офіціант ставив на стіл чарку. Равік відразу
розрахувався за кальвадос.
— Ти мене призвів до цього, — з викликом сказала вона, коли офіціант пішов.
— Я знаю…
Над столиком, за яким сидів Гааке, з’явилася його біла, м’ясиста рука. Він брав цукор.
— Ти! Більше ніхто! Ти мене ніколи не кохав, тільки грався мною. Ти бачив, що я тебе кохаю, а сам був байдужісінький.
— Це правда.
— Що?
— Це правда, — мовив Равік, не дивлячись на неї. — Але потім було вже інакше.
— Аякже, потім, потім! Коли все пішло шкереберть! І було вже надто пізно. Це все через тебе.
— Я знаю.
— Не говори так зі мною! — Вона була бліда й сердита. — Ти Навіть не слухаєш мене.
— Як це не слухаю? —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.