Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Так.
— Нічого, помиритесь.
Синій димок над столиком у кутку. Офіціант налив іще кави. Видно, Гааке не поспішав.
— Я могла б тобі не признатися, — мовила Джоан. — Могла б сказати, що зайшла сюди випадково. Але це була б брехня. Я шукала тебе. Я хочу залишити його.
— Так завжди буває. Хтось хоче когось залишити.
— Я боюся його. Він мені погрожує. Хоче застрілити мене.
— Що? — Равік глянув на неї. — Що таке?
— Він погрожує, що застрілить мене.
— Хто? — Равік слухав її краєм вуха і аж тепер раптом усе збагнув. — Он що! Ти ж, думаю, не віриш у це?
— Він страшенно запальний.
— Дурниці! Хто нахваляється вбити, той ніколи не вб’є. А надто актор.
Що я балакаю, подумав він. Що все це означає? Чого я тут шукаю? Чийсь голос, чиєсь обличчя. Шумить у вухах. Яке мені до цього діло?
— Навіщо ти мені розповідаєш про це? — спитав він.
— Я хочу його залишити. Хочу повернутися до тебе. Коли Гааке візьме таксі, мине щонайменше кілька секунд, поки я зупиню інше, міркував Равік. А поки рушу за ним слідом, може бути вже запізно. Він підвівся.
— Почекай на мене тут. Я зараз вернуся.
— Що ти хочеш…
Равік навіть не дослухав її. Він швидко зійшов з тераси й зупинив таксі.
— Ось вам дёсять франків. Можете почекати на мене кілька хвилин? У мене є ще справа в ресторані.
Водій глянув на банкноту, потім на Равіка. Той підморгнув йому. Водій у відповідь теж підморгнув і злегка помахав банкнотою.
— Це крім того, що нарахує лічильник, — сказав Равік. — Ви розумієте, чому…
— Розумію, — посміхнувся водій. — Добре, я почекаю.
— Поставте машину так, щоб можна було відразу рушити.
— Добре, пане начальнику.
Равік квапливо пробрався назад крізь людський потік. Йому раптом перехопило дух. Гааке стояв біля дверей. Равік не чув, що йому казала Джоан.
— Стривай! — мовив він їй. — Я зараз! Почекай хвилинку!
— Ні! — Вона підвелася. — Ти ще пожалкуєш! — Вона мало не плакала.
Равік присилував себе всміхнутися. Він схопив Джоан за руку. Га-аке й досі стояв біля дверей.
— Сядь, — сказав він. — На хвилинку!
— Ні!
Вона спробувала вирватись, і Равік відпустив її. Аби тільки не привернути нічиєї уваги. Джоан швидко пішла між столиками майже повз самого Гааке. Той подивився їй услід. Тоді поволі перевів погляд на Равіка і знов позирнув у той бік, куди пішла Джоан. Равік присилував себе сісти. Кров раптом загула у нього в скронях. Він витяг гаманця і вдав, ніби щось шукає в ньому. Він помітив, що Гааке поволі пішов поміж столиками, і з байдужою міною відвернув голову, щоб не зустрітися з ним очима.
Він чекав. Час немов зупинився. Раптом його охопила паніка. А що, як Гааке вернувся назад? Він швидко глянув у той бік. Гааке в ресторані не було. Вже не було. На мить перед очима в нього все закрутилося.
— Дозвольте? — спитав хтось позад нього.
Равік не почув. Він дивився на двері. Гааке не Повернувся в ресторан. Не можна гаятись ні секунди, подумав він. Треба побігти за ним і спробувати ще догнати його. За спиною в нього знов почувся голос. Равік обернувся й завмер. Гааке підійшов до нього ззаду й тепер стояв поряд, показуючи на стілець, де щойно сиділа Джоан.
— Дозвольте? Тут ніде більше немає вільних столиків.
Равік кивнув головою. Він не міг вимовити жодного слова. Кров відринула від голови. Вона спадала все нижче й нижче, ніби стікала під стілець. Тіло обм’якло, мов порожній мішок. Він міцно притиснувся хребтом до спйнки стільця. На столику ще стояло вино. Білувата, наче рідке молоко, рідина. Він узяв чарку й випив. Вино не ковталося. Він глянув на чарку. Рука не тремтіла. Тремтіли всі нерви всередині.
Гааке замовив коньяк. Витриманий «шампань». По-французькому він говорив із дуже помітним німецьким акцентом. Равік підкликав хлопця з газетами.
— «Парі суар».
Хлопець позирнув на двері. Там стояла з газетами стара жінка — це було її постійне місце. Хлопець ніби випадково тицьнув Равікові згорнену газету, схопив монету й швидко зник.
Мабуть, Гааке таки впізнав мене, подумав Равік. А то чого б він прийшов? Равік не врахував, що може статися й таке. Тепер лишилося одне: сидіти й чекати, поки Гааке покаже, чого він хоче. А вже тоді відповідно до обставин діяти.
Він розгорнув газету, перебіг очима заголовки і знов поклав її на столик. Гааке подивився на нього.
— Гарний вечір, — сказав він по-німецькому.
Равік кивнув головою.
Гааке всміхнувся.
— Я маю добре око, еге ж?
— Можливо.
— Я помітив вас іще в залі.
Равік знов кивнув головою, ввічливо й байдуже. Його нерви були напружені до краю. Він не міг собі уявити, що має на думці Гааке.
Навряд чи йому відомо, що він, Равік, живе у Франції нелегально. А може, гестапо знало й це? Та однаково ще можна виграти час.
— Я вас відразу впізнав, — сказав Гааке. Равік подивився на нього.
— По шрамові, — мовив Гааке, показуючи на Равіків лоб. — Такі шрами бувають тільки в корпорантів. Отже, ви або німець, або вчилися в Німеччині.
Він засміявся. Равік усе ще дивився на нього. Це щось неймовірне! Надто кумедний збіг, щоб його можна було передбачити! Він глибоко відітхнув, відчувши раптове полегшення. Виходить, Гааке й гадки не мав, хто він. Шрам на лобі він сприйняв як наслідок студентського поєдинку. Равік і собі засміявся. Тепер вони сміялися обоє. Равікові довелося стиснути кулаки так, аж нігті вп’ялися в долоні, щоб перестати сміятись.
— Угадав? — спитав Гааке, пишаючись своєю спостережливістю.
— Наче у воду дивилися.
Шрам на лобі. Йому розбили голову в катівні гестапо на очах у Гааке. Кров заливала йому очі й рот. А тепер Гааке вважає, що цей шрам лишився після невинного студентського поєдинку, та ще й пишається, що вгадав.
Офіціант приніс коньяк. Гааке з виглядом знавця понюхав його.
— Коньяк у них добрий, — сказав він. — Дуже добрий! А решта… — Він підморгнув Равікові. — Все загнилося. Народ-рантьє. Хоче тільки безпеки й спокійного життя. Де їм із нами змагатися.
Равікові здавалось, що йому краще не озиватися. Бо якщо він скаже хоч слово, то не втримається, розіб’є об столик чарку й сипне скалками Гааке в очі. Він зробив над собою зусилля, обережно взяв чарку, випив і спокійно поставив на столик.
— Що це у вас? — спитав Гааке.
— «Перно». Замінник абсента.
— Ага, знаю. Це той напій, від якого французи стають
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.