Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ти також не створений для цього.
— Я?
Равік випив чарку. Вранці та жінка з золотавим волоссям, подумав він, потім Кет Гегстрем зі смертю в животі й тоненькою, ламкою шовковистою шкірою, а тепер ця, безоглядна, сповнена жадоби життя, ще невідома сама собі, а проте так поглинута собою, що чоловікові цього не збагнути, наївна і палка, по-своєму вірна й невірна, як і її мати-приро-да, переслідувачка й переслідувана, та, що хоче втримати й покидає…
— Я? — ще раз мовив Равік. — Що ти знаєш про мене? Що ти знаєш про людину, в життя якої, і так уже непевне, вривається кохання? Що проти цього твоя дешева насолода? Коли після ненастанного падіння людина раптом знаходить опору, коли нескінченне «чому» нарешті обертається в «ти», коли, ніби міраж над пустелею мовчання, спалахує і набирає потуги почуття, коли воно, всупереч безсилій фантасмагорії крові, виливається в краєвид, проти якого всі мрії здаються блідими й по-міщанському дріб’язковими?
Краєвид зі срібла, місто з філіграні й рожевого кварцу, що виблискує, ніби зігріте зсередини гарячою кров’ю… Що ти знаєш про все це? Думаєш, що про це можна так просто розповісти? Що хтось меткий на язик може відразу вбгати все це в готові штампи слів і почуттів? Що ти знаєш про те, як відкриваються могили і ти, охоплений страхом, стоїш перед вибляклими ночами минулого?.. Та ось могили відкрилися, і тй бачиш, що в них уже немає кістяків, сама земля. Земля, плодючі паростки і перша зелень. Що ти про це знаєш? Тобі потрібен хміль кохання, перемога над чужим «я», що хотіло б розчинитися в тобі, проте ніколи не розчиниться, тобі подобається облудний шал крові, але серце твоє лишається порожнє, бо людина зберігає тільки те, що проростає в ній самій. А на буремному вітрі мало що може прорости. Щось проростає лише в порожні ночі самоти, якщо ти не впав у розпуку. Що ти знаєш про це?
Равік говорив поволі, не дивлячись на Джоан, ніби забув про неї. Нарешті він підвів на неї очі.
— Що я торочу? — мовив він. — Дурні, заяложені слова. Забагато випив сьогодні. На, випий і ти, а тоді йди собі.
Джоан сіла до нього на ліжко і взяла чарку.
— Я все зрозуміла, — сказала вона.
Обличчя її змінилося. Мов дзеркало, подумав Равік. Скрізь і завжди відбиває те, що перед ним поставиш. Тепер те обличчя було зосереджене й гарне.
— Я все зрозуміла. А часом навіть і сама таке відчувала. Але ти, Равіку, за своїм коханням до кохання й до життя часто забував мене.
Я була тільки приводом… Ти гуляв собі по, своїх срібних містах і майже не помічав мене.
Равік довго дивився на неї.
— Можливо, — нарешті сказав він.
— Ти був такий заполонений собою, скільки всього відкривав у собі, що я залишалася десь на узбіччі твого життя.
— Можливо. Та хіба можна побудувати щось разом із тобою, Джоан? Ти сама знаєш, що не можна.
— А ти пробував?
— Ні, — подумавши, відповів Равік. Потім усміхнувся. — Коли ти втікач, позбавлений будь-якої твердої опори, то часом опиняєшся в дивному становищі. 1 дивно поводишся. Звичайно, я цього не хотів. Та коли в людини майже нічого немає, вона з невеликого хоче зробити все,
Ніч зненацька наповнилася спокоєм. Стала Знов однією з тих безмежно далеких ночей, коли біля нього лежала Джоан. Місто відступило кудись далеко, чутно було тільки приємний гомін на обрії, ланцюг годин урвався, і час плинув так тихо, ніби стояв на місці. Знов відбувалося найпростіше і найнезбагненніше на світі: двоє людей розмовляли одне з одним, але кожне з них говорило для себе, і все-таки звуки, що їх називають словами, створювали в драглистій масі під черепними кістками однакові образи й почуття, і з безладного коливання голосових зв’язок та нез’ясовних реакцій на них із глибини сірих звивин мозку раптом знов виникало небо, в якому віддзеркалювалися хмари, струмки, минуле, цвітіння, пригасання і здобутий досвід.
— Ти кохаєш мене, Равіку… чи то питаючи, чи то стверджуючи, мовила Джоан.
— Так. Але я роблю все, щоб звільнитися від тебе, — промовив він тихо й спокійно, ніби це стосувалося не їх.
Вона не звернула уваги на його слова.
— Я не можу собі уявити, що ми колись розлучимося. На якийсь час — так. Але не назавжди. Не назавжди, — проказала вона ще раз, і по тілі в неї пробіг мороз. — Назавжди… Яке це страшне слово, Равіку. Я не можу собі уявити, що ми ніколи більше не будемо разом.
Равік нічого не відповів.
— Дозволь мені залишитися в тебе, — мовила Джоан. — Я не повернусь назад. Ніколи.
— Вранці повернешся. Сама знаєш.
— Коли я тут, то не можу собі уявити, що не залишуся з тобою.
— Знов ти дуриш себе й сама це знаєш.
Порожнеча серед плину часу. Тісний, освітлений чотирикутник кім* нати, такий самий, як раніше, знов та сама людина, яку ти кохав, вона тут і якимось дивом її вже немає, простягни руку, і ти її торкнешся, а проте вона знов недосяжна.
Равік поставив чарку на столик.
— Ти сама знаєш, що знов підеш — завтра, післязавтра, колись… — сказав він.
Джоан похилила голову.
— Знаю.
— І якщо повернешся, то знатимеш, що йтимеш знов і знов.
Так. — Вона підвела голову. Обличчя її було залите сльозами. — Що це таке, Равіку? Що це?
— Сам не знаю. — Він ледь усміхнувся. — Не велика людині радість від кохання, правда?
— Правда. — Вона дивилася на нього. — Що з нами діється, Равіку?
Він знизав плечима.
— Не знаю, Джоан. Може, нам просто нема більше за що триматися. Раніше ми мали багато чого: впевненість у сьогоднішньому дні, якісь підвалини, віру, мету — все не добрі опори, за які можна було триматися, коли на тебе спадало кохання. А тепер маємо щонайбільше крихту відчаю, крихту відваги і почуття внутрішньої і зовнішньої відчуженості від усього. Тому, коли приходить кохання, воно пожирає тебе, мов вогонь суху солому. Крім кохання, в нас нічого нема, тому воно шаленіше, більше важить для нас і дужче нас руйнує. — Він налив чарку. — Не треба про це надто багато думати. Нам тепер не. до роздумів. Вони тільки виснажують нас. А ми ж не хочемо загинути, правда?
Джоан кивнула головою.
— Не хочемо. Що то була за жінка, Равіку?
— Моя пацієнтка. Я вже колись був із
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.