Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Отримую в кіно невеличкі ролі. Мабуть, хисту в мене немає. Але я заробляю досить, щоб бути незалежною. І можу кожної хвилини піти звідти. Я не шанолюбна.
Очі в неї вже висохли. Вона випила чарку кальвадосу й підвелася. Видно було, що вона стомлена.
— Чому в одній людині стільки всього сплуталося, Равіку? Чому? Повинна ж бути якась причина. А то чого б ми її так дошукувалися?
Він сумно всміхнувся.
— Це запитання людство ставить собі з найдавніших часів, Джоан. Досі об нього розбивалася вся логіка, філософія й наука.
Вона пішла. Пішла. Вже біля дверей. У ньому щось тьохнуло. Вона пішла. Пішла. Равік випростався. Раптом йому все стало нестерпним. Ні, він не витримає. Хоч би ще одну ніч, однісіньку ніч, ще один раз побачити в себе на плечі її сонне обличчя. Завтра можна буде знов боротися. Ще раз почути біля себе її подих, ще раз зазнати солодкої ілюзії падіння, п’янкої облуди. Не йди, не йди, ми вмираємо в муках і живемо в муках, не йди, не йди, бо що тоді в мене залишиться? Навіщо мені моя гола мужність? Куди нас жене? Тільки ти — дійсність! Найясніший сон! Ох, де ті луки забуття, зарослі асфоделями? Ще раз, тільки один раз! Ще одну іскорку вічності! Для кого я бережу себе? Для якої сумної долі? Для якого темного майбутнього? Я похований живцем, пропащий, мені лишилося жита ще дванадцять днів, дванадцять днів, а за ними порожнеча, дванадцять днів і ця ніч, ця гладенька шкіра… Чого ти прийшла саме цієї ночі, безмежно далекої від зірок, запнутої хмарами й давніми снами, чому прорвала мої вали й огорожі саме цієї ночі, в якій не живе ніхто, крім нас? І знову здіймається хвиля, вона ось-ось заллє мене…
— Джоан, — покликав він.
Вона обернулася. її обличчя враз спалахнуло якимось раптовим, шаленим полум’ям. Зірвавши з себе одяг, вона кинулась до нього.
XXVI
Машина зупинилася на розі вулиці Вожірар.
— Що сталося? — спитав Равік.
— Демонстрація, — відповів водій, не обертаючись. — Цього разу комуністи.
Равік глянув на Кет. Вона сиділа в кутку, тонка, тендітна, в костюмі двірської дами часів Людовіка XVI. Обличчя її вкривав густий шар пудри, та однаково видно було, яке воно бліде і як загострилося.
— Чудно, — сказав Равік. — Маємо липень тисяча дев’ятсот тридцять дев ятого року, п ят|> хвилин тому тут пройшла демонстрація фашистської організації «Вогненні хрести»… Тепер ідуть комуніста… А ми з вами одягайся в костюми великого сімнадцятого сторіччя. Чудно, Кет.
— Яке це має значення, — всміхнулася вона.
Равік глянув на свої черевики з пряжкою. Іронія долі. Опинитися в такому становищі! Вже не кажучи про те, що кожен поліцай міг ще й ув’язнити його.
— Може, поїдемо іншою вулицею? — спитав водій.
— Ви вже не розвернетесь, — мовив Равік. — Надто багато за нами зібралося машин.
Демонстранти поволі йшли поперечною вулицею. Вони несли прапори й транспаранти. Ніхто не співав. Колону супроводжувало чимало поліцаїв. На розі вулиці Вожірар, намагаючись не привертати до себе уваги, стояв іще гурт поліцаїв із велосипедами. Один із них патрулював вулицю. Він зазирнув у машину Кет Гегстрем і, не змигнувши оком, пішов далі.
Кет перехопила Равіків погляд.
— Для нього це не дивина, — пояснила вона. — Він здогадався, в чім річ. Поліція знає все. Бенкет у Монфорів — найважливіша подія літнього сезону. Будинок і весь парк оточений поліцією.
— Це мене надзвичайно заспокоює.
Кет усміхнулася. Вона не знала, що Равік живе у Франції нелегально.
Не скоро можна буде побачити в Парижі заразом стільки коштовностей. Справжні історичні костюми, справжні діаманти. В таких випадках поліція не захоче ризикувати. Серед гостей напевне будуть і детективи.
— У костюмах?
— Мабуть. А що?
— Добре, що ви мене попередили. А то я хотів був поцупити рот-шільдівські смарагди.
Кет ледь спустила шибку.
— Вам нудно, я знаю. Та однаково я вас сьогодні не відпущу.
— Зовсім не нудно. Навпаки. Я б не знав, де дітися, якби не цей бенкет. Там буде що випити?
— Має бути. А як ні, то я кивну старшому дворецькому. Я його добре знаю.
Крізь спущену шибку долинав тупіт сотень ніг по бруківці. Демонстранти йшли не в ногу, а як хто хотів. Наче стомлена череда.
— В якому сторіччі ви хотіли б жити, якби могли вибирати?
— У нашому. А то я був би вже мертвий і якийсь йолоп пішов би в моєму костюмі на цей бенкет.
— Я не це мала на думці. В якому сторіччі ви хотіли б ще раз прожити своє життя?
Равік глянув на оксамитовий рукав свого костюма.
— Знову ж таки в нашому. Хоч це наймерзенніше, найкривавіше, найпродажніпіе, найсіріше, найбоягузливіше і найбрудніше сторіччя, а однаково в ньому.
— А я ні. — Кет притиснула руки до грудей, ніби її морозило. М’яка парча спадала на її тонкі зап’ястки. — В нашому не хотіла б. Краще вже в сімнадцятому або ще раніше. В будь-якому, тільки не в нашому. Я дійшла до такого висновку кілька місяців тому. Раніше ніколи не думала про це. — Вона опустила шибку до самого низу. — Як тепло! І парко! Вони скоро перейдуть?
— Скоро. Вже видно кінець.
З боку вулиці Камброн почувся постріл. Поліцаї миттю скочили на велосипеди. Крикнула якась жінка. Натовп погрозливо загомонів. Кілька чоловік кинулось бігти. Натискаючи на педалі й вимахуючи кийками, поліцаї ввігналися в ряди демонстрантів.
— Що сталося? — злякано спитала Кет.
— Нічого. Лопнула автомобільна шина.
Водій обернувся. Обличчя його почервоніло з люті.
— Падлюки, вони…
— Уже можна їхати, — перебив його Равік. — Рушайте.
Перехрестя було порожнє, ніби людей із нього змела буря.
— Рушайте! — ще раз наказав Равік.
З вулиці Камброн долинав крик. Знов пролунав постріл. Машина рушила з місця.
Вони стояли на терасі, що виходила в парк. Там уже було повно гостей у мальовничих костюмах. У затінку розлогих дерев квітли троянди. Свічки в лампіонах кидали навкруги миготливе, тепле світло. В одній з альтанок невеличкий оркестр грав менует. Ніби якимись чарами ожила картина Ватто.
— Гарно? — спитала Кет.
— Гарно.
— Вам справді подобається?
— Подобається, Кет. Принаймні, як дивитися здалеку.
— Ходімо погуляємо в парку.
Під старими високими деревами відкривалося неймовірне видовище. Хистке світло безлічі свічок мерехтіло на срібній і золотій парчі, на коштовних блакитних, рожевих і зеленавих оксамитах, м’яко відбивалося на перуках і голих напудрених плечах, лунали ніжні звуки скрипок, на стежках парами й гуртами спроквола походжали гості, блищали руків’я шпаг, жебонів водограй,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.