Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Сильвере змінився на лиці. Він підвівся.
— Де ви раніше працювали? — спитав він різко.
Я пригадав Наташу Петровну.
— Я ніде не працював, — відповів я спокійно. — І на конкурентів теж ні. Я не шпигун. Просто провів якийсь час у брюссельському музеї.
— Коли?
— Підчас окупації. Я там переховувався, потім утік, перетнувши кордон. Саме там і набув своїх скромних знань.
Сильвере знову сів.
— У нашій професії обережність надмірною не буває, — пробурмотів він.
— Чому? — запитав я, радий, що більше не треба нічого пояснювати.
Якусь мить Сильвере вагався.
— Картини — як істоти. Як жінки. їх не можна показувати направо й наліво, щоб вони не втратили чарівності. І вартості.
— Але ж їх саме для цього і створено?
— Можливо. Але я в цьому не зовсім переконаний. Для торговця важливо, щоб не кожен міг їх розпізнати.
— Дивно. Я думав, що саме це й підвищує ціну.
— Не завжди. Картини, що їх надто часто виставляють на показ, фахівці називають згорілими. Натомість картини, які завжди належали до приватної колекції і яких майже ніхто не бачив, називають цнотливими. Саме за останні платять більше. Не тому, що вони кращі, а тому, що у знавця чи колекціонера прокидається бажання пізнати щось нове.
— І він готовий за це платити?
Сильвере кивнув.
— На жаль, зараз удесятеро більше колекціонерів, ніж знавців. Епоха справжніх знавців-колекціонерів закінчилася після Першої світової війни, 1918 року. За кожним політичним і економічним переворотом наступає фінансовий. І змінюються власники нерухомості. Одні все втрачають, інші багатіють. Старі колекціонери продають, нові приходять, часто вони мають гроші, але не знання. Щоб стати знавцем, потрібен час, терпіння і любов.
Я його уважно слухав. Здавалося, в цій оббитій сірим оксамитом кімнаті з двома мольбертами сховалася загублена тиша мирного часу. На один мольберт Сильвере поставив іще одну картину.
— А цю знаєте?
— Моне. «Макове поле».
— Вона вам подобається?
— Просто неймовірно. Такий спокій! Сонце! Французьке сонце.
— Ми могли б спробувати, — сказав він урешті-решт. — Аж надто багато тут знати не треба. Потрібна надійна людина, яка вміє тримати язик за зубами. Як щодо шести доларів на день?
Я стрепенувся:
— Коли? До обіду чи після?
— Весь день. Але деколи у вас буде вільний час.
— Це приблизно стільки, скільки заробляє хлопчик на побігеньках.
Я вже уявляв, як Сильвере каже, що саме в цьому і полягатиме моя робота. Але він повівся делікатніше: підрахував, скільки заробляють найкращі хлопчики на побігеньках. Сума вийшла менша.
— Я не можу заробляти менше, ніж десять доларів, — сказав я. — У мене борги, які я мушу віддати.
— Вже?
— Так, я винен адвокатові, який вибиває для мене дозвіл на перебування.
Я знав, що Льові розповів про це Сильверсу, але той поводився так, наче відсутність дозволу безчестить мене і йому знову треба подумати. Нарешті хижак вишкірився.
Ми зійшлися на восьми доларах після того, як Сильвере, сором’язливо усміхаючись, повідомив мені, що оскільки я нелегал, то й податків сплачувати не доведеться. Крім того, я не розмовляю вільно англійською. Тут я його і підновив.
— Зате я розмовляю французькою, — зауважив я. — А це у вашому бізнесі важливіше.
Тоді він таки погодився на вісім доларів, пообіцявши, що, коли я впораюся з роботою, ми повернемося до цієї теми.
Повернувшись до готелю, побачив незвичайне видовище. У старомодному вестибюлі горіли всі лампи. Навіть ті, які економна адміністрація вимикала завжди. Навколо столу всередині вестибюля зібралася цікава різношерста компанія. На чолі з Раулем. Він сидів на розі стола у бежевому велетенському костюмі, схожий на гігантську спітнілу жабу, сам стіл, на мій подив, було накрито білою скатертиною, а гостей обслуговував офіціант. Поруч із Раулем сидів Меліков. Крім того, там був Лягманн із пуерториканкою, мексиканець у рожевій краватці, з кам’яним обличчям та неспокійними очима, дуже молодий блондин, який говорив басом, а не високим сопрано, як можна було припустити, дві смоляні брюнетки невизначеного віку — від тридцяти до сорока, — бистроокі, темпераментні та привабливі. А по інший бік від Мелікова — Наташа Петровна.
— Містере Росс! — гукнув Рауль. — Зробіть нам честь!
— Що сталося? — запитав я. — Колективний день народження? Чи хтось виграв у лотерею?
— Сідайте до нас, містере Росс, — відповів Рауль, ледве повертаючи язиком, і пояснив молодому басовитому блондинові: — Один із моїх рятівників. Поручкайтеся! Це — Джон Болтон.
Мені здалося, наче на моїй руці повисла дохла риба. Через його грубий голос я очікував і міцного потиску.
— Що б ви хотіли випити? — запитав Рауль. — Тут є все, чого душа забажає, — кока-кола, лимонад, данське пиво, бурбонський коньяк, американське віскі. Якщо забажаєте, навіть шампанське. Як ви тоді сказали, коли моє серце краялося від горя? «Минає все», — сказали ви. Мабуть, процитували якогось древньогрецького філосо-
фа? Геракліта, Демокрита чи Демократа? На Сьомій авеню цей вислів перефразовують: «Ніщо не вічне, тлінний навіть Вічний Жид». Це правда. Але підростають нові, молоді покоління. Тому що б ви хотіли випити? Альфонсе! — Він покликав офіціанта жестом, достойним римського імператора.
— Що ви п’єте? — запитав я Наташу Петровну.
— Горілку, як завжди! — відповіла вона весело.
— Горілки, — замовив я Альфонсові.
— Подвійну порцію! — поправив мене Рауль, кліпаючи посоловілими очима.
— ^и кохання — це містерія людського серця? — запитав я Ме-лікова.
— Це містерія людських ілюзій, коли кожен вірить, що інший — його полонений.
— Le coup de foudre, — сказала Наташа Петровна. — Кохання з першого погляду. Нерозділене!
— Як ви опинилися в такій компанії?
— Випадково. — Вона розсміялася. — Прекрасна випадковість! Я хотіла вирватися зі стерильної монотонності в «Колоні Клаб». Але аж такого не очікувала!
— Ви знову йдете до фотографа?
— Ні, сьогодні ні. Чому запитуєте? Пішли б зі мною?
Спершу я не хотів відповідати прямо, та зрештою таки сказав:
— Так.
— Нарешті чую щось розумне, — відповіла Наташа Петровна.
— Будьмо!
— Будьмо!
— Будьмо! Salut, Salve, Salute! — вигукнув Рауль і цокнувся з усі — ма. Він навіть спробував підвестися, але знову впав у схоже на трон крісло, що аж затріщало під ним. Для цілковитої гармонії цей готель було ще й обставлено псевдоготичними грубо тесаними меблями.
Поки ми цокалися, до мене підійшов Лягманн.
— Сьогодні ввечері, — прошепотів він до мене, — я спою мексиканця.
— А сам не нап’єшся?
— Я підкупив Альфонса. Він приносить мені звичайну воду. А мексиканець думає, що п’є зі мною текілу. В обох однаковий колір, тобто його взагалі немає.
— Я б краще споїв жінку, — сказав я, — мексиканець і так не заперечує. Тут саме жінка не хоче.
На якусь мить Лягманн завагався.
— Нічого, — мовив уперто. — Цього разу вийде. Мусить вийти. Точно мусить. Розумієш?
— Краще
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.