Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— А чому не було ніякого напису на тому місці, де вбито Ґетца?
— Можливо, вбивцю сполохали, й він не встиг завершити діло. А може, він думав, що Ґетц не заслуговує на прощення, а малий Назер заслуговує. Пекло — для одного. Чистилище — для другого. Треба працювати далі, Каздане.
— Якщо я не відвезу тебе до Холодного Індика, що ти робитимеш сьогодні ввечері та вночі?
— Поїду у Службу зниклих безвісти, що на вулиці Шато-де-Рантьє, і спробую з’ясувати, чи не було інших дітей, які пропадали десь у кільватері Ґетца, після того як він з’явився у Франції. Серед інших хорів, якими він керував. Потім пориюся в архівах Бригади захисту малолітніх і перевірю наявність судимості в усіх хлопчиків, що співають у тих хорах.
— Я вже це зробив і не виявив нічого.
— Ви довідувалися про хори у церквах Святого Іоанна Хрестителя та Нотр-Дам-дю-Розер. Якщо не помиляюся, то ще залишаються церкви Святого Томи Аквінського й Нотр-Дам-де-Лорет. І ви з’ясовували це по телефону. Я ж прочешу архіви густим гребінцем. Ніщо не може зрівнятися з пильним пошуком серед паперів.
— Це все?
— Ні. Зателефоную в кожну родину, в якій Ґетц давав уроки фортепіано. Потім перевірю профіль кожного з тих дітей. Знайду також досьє розслідування справи про зникнення Танґі Візеля. Думаю, у Бригаді захисту малолітніх є його копія. Пориюся в чилійському минулому Ґетца. Не можу пояснити свою інтуїцію вам, Каздане, але відчуваю: цей чоловік далеко не такий чистий, яким здається.
— То ти ніколи не спиш?
— Сплю, але рідко. І до того ж мій сон не завжди залежить від мене самого. Натомість вам би я порадив спокійно повернутися додому й підвищити рівень своєї обізнаності.
— Стосовно релігії?
— Стосовно криміналістики. Про дітей-убивць. Пошукайте в Інтернеті. Ви переконаєтеся в тому, що це не порожні вигадки. Мені лише тридцять років, але новачок не я, а ви.
Запала мовчанка. Каздан поринув у роздуми. Чи з його боку буде розумно дати хлопцеві ще один шанс?
Волокін відповів йому, мов по телепатичному зв’язку:
— Дайте мені ще цю ніч і наступний день. Дозвольте довести вам, що правда на моєму боці. Ті двоє грішили, і їхній гріх стосувався дітей. Можете відрізати мені яйця, якщо це не так.
Каздан дістав мобільника.
— Кому ви телефонуєте?
— Верну. Треба, аби хтось попрацював на бульварі Малесерб.
22
Служба зниклих безвісти, Бригада запобігання злочинам проти особи.
Вулиця Шато-де-Рантьє, тринадцятий округ.
У глибині цієї дивної будівлі, спорудженої у формі півмісяця, Волокін полював, як самотній мисливець. Він переглядав архіви зниклих безвісти. У металевих шухлядах, вузьких і глибоких, зберігалися тисячі різнокольорових картонних папок. Кожен рік мав свій колір, кожна зникла особа — окрему папку. Папки були складені за алфавітним порядком, на них були зазначені прикмети зниклого і приклеєний його знімок. Волокін задоволено потер руки.
Добрі старі архіви, які можна погортати, в яких можна понишпорити й поритися.
Він набрав повні груди повітря, насиченого пилюкою, потім висунув першу шухляду на світло рампи. Одна частина його мозку зосередилася на роботі, тоді як другою заволоділи інші думки.
Ще двадцять чотири години без героїну. Кожен крок, кожна хвилина трохи віддаляли його від безодні, від чорної пащі, роззявленої в його власному тілі й готової засмоктати його в себе. Він веслував, веслував з усіх сил на своєму вутлому човнику, щоб якнайдалі відпливти від велетенського шлюзу, до якого не переставала нести його потужна течія. Помаранчево-чорна куля обпікала все єство й не переставала наспівувати йому: «…every junkie’s like a setting sun…».[35]
Удень він пережив дві кризи. Два різні види ломки. Удень, по дорозі до Баньйоле, коли все тіло йому пересмикнуло і наче полум’я пробігло від куприка до потилиці. Йому здалося, що всі його органи зараз вибухнуть, тоді як хребет почав скручуватись у спіраль, а з ним і всі міріади нервів. Він придушив у собі нелюдський зойк, що мало не вихопився з горла. Опустив віконце, глибоко втягнув повітря і почав рахувати секунди.
Удруге криза настала, коли вони поверталися звідти. Повна апатія. Нерви налилися свинцем. Летаргія напливла на нього, так ніби все тіло залили важким цементом. У такі моменти підняти руку було б для нього неможливою справою. Найменша думка про те, що буде з ним далі, малювала якісь фантастичні картини. На скронях виступили краплі холодного поту, страховисько ворушилось у глибині його нутрощів і шепотіло: «Убий себе».
У помешканні Ґетца, біля комп’ютера, він почувався ліпше. Хоч із носа й текли соплі. Та було кілька нападів нудоти. Проте неймовірно тішила думка, яка навідувала його за кожною іншою думкою, за кожним іншим рухом: він не приймав нічого. Час, який для нього тепер минав, був насичений болем, але то був чистий час.
Присутність Каздана також допомагала йому триматися. Він відчував, що великий ведмідь також має свої таємниці, але його вік, урівноваженість, вагота приносили заспокоєння. А головне, він відчував, що старий вірменин має в ньому потребу. Це підживлювало його власну енергію, наповнюючи його бажанням жити, чіплятися за життя, боротися…
Каздан мав у ньому потребу, він потребував його молодості, енергії, наелектризованості. Але він потребував також його знання людських пороків. Вірменин був надто прямодушний для такого розслідування.
Волокін таких проблем не мав.
Він сам був покручений, порочний, зіпсутий.
Наркоман. Брехун, злодій, людина мінливих поглядів. Якщо він призначав комусь побачення, то ніколи
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.