Читати книгу - "Романи, Роман Васильович Андріяшик"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Усі розступились. Я поволік Миколу надвір. Тремтячи від збудження, ми довго сміялися. Онук досі обіцяє Миколі розмову сам на сам…
— Через півгодини я буду в тебе, — запевнив Микола.
— Пам’ятай, що без тебе я не покладу рісочки до рота.
— Добре.
Микола пішов до сестри за паскою. Три дні нудьгування ми вирішили замінити читанням книжок у замку і запасалися харчами. Якби не свята, я потесав би решту каменю.
Звечоріло, а Микола не появлявся. Я пішов до його сестри.
— Миколу і ми виглядали. Думали, він затримався у вас.
Вона хотіла ще щось добрехати, та я рушив геть.
Наступного ранку я озброївся двометровою лінійкою і подався до бункера. Плита мала форму квадрата з відтятими вершинами. Вимірявши одну сторону, я сів підраховувати. І тут загурчала бричка. Микола покинув коней під акаціями і виліз до мене на бункер.
— Ти що тут ворожиш? — Вій з зацікавленням почав озиратися.
— Хіба я тобі не казав? На цьому бовдурі буду зводити фортецю нащадкам.
Він остовпів.
— Ти з глузду з’їхав. Ні, справді?
— Справді ж.
— Ха-ха-ха-ха! — засміявся він. — Ну, й вигадник… А, між іншим, думка мені подобається: фортеця нащадкам!.. Авантюрист ти, як я бачу.
— Де ти вчора дівся?
— Образився? Був клопіт, Прокопику. Один знайомий вирвався з рук. Влаштовував.
— Скільки тут дерева треба увігнати?
— Але ж він високо над землею? Драбину будеш приставляти?
— Сходи виведу.
Микола взяв лінійку, протанцював краєм плити.
— Тобі відомо, що ліс подорожчав?
— Дам Петрушевичу заробити.
— Не варто.
— А що вдієш?
— Ялицю тобі спровадити?
— Ялицю, хай їй чорт. Невже моє трете покоління не спроможеться поновити дах?
— Залежить, ким воно буде.
— Як не ремісниками, то землеробами.
— Політиками!
— Затули пельку, — крикнув я. Та, подумавши, погодився: — Невже людина буде змушена політикувати за право на чесну працю?…
— Отже, так, Прокопику: за дерево не журися, але я приїхав по тебе.
— Хто тобі сказав, що я тут?
— Я мав час помізкувати і трохи розібрався в тобі.
— Гай-гай, — сказав я.
…Напіввивітрені скелі на Лісничівці віддзеркалювалися в озерці зеленим гобеленом. Ми увійшли до замка не через вежу, а з парадного ходу і звернули на ліву половину, куди Микола мене ще не водив. Обстановка тут була — саме мистецтво, правда ветхе: точені, різьблені, інкрустовані меблі, кришталеві люстри, викладені кольоровим дубом підлоги, скульптури, килими… Все вражало нев’янучою гармонією, завершеністю, мудрим спокоєм.
— Ти в захваті?
— На сьомому небі, - озвався я.
— А якби ще порядний бункер поблизу? Це був би рай! Мені справді здавалося, що тут бракує чогось по-сучасному надійного. Микола поклав мені на плече пудові кулаки:
— Нині ми побенкетуємо.
Ми вийшли на засклену веранду з протилежного боку замка. На грубо збитому з ялинових дощок столі пишалась пляшка горілки, навалено консервів, у полив’яній макітрі дві смажені курки з задертими обрубками лап, пузата банка цигарок.
— Влітку люблю трапезувати тут, під небом. Калач у нас кольору сонця…
Я розрубав навпіл курку: давно вже м’яса не куштував. Унизу перед верандою засіялась першими квітами невеличка галявина. Щедро світило сонце. Потьохкували солов’ї.
— Літом безпечніше почуваєш себе, — сказав я.
— Так, затишніше у всіх відношеннях.
— Тобі особливо.
— Усім.
— Твердині падають.
— В Угорщині і на Закарпатті перемогла Радянська влада. Петрушевич заборонив зібрання і з’їзди. Делегатів із Станіславського з’їзду не допускають до національної ради.
— Всюди рано чи пізно над сотнею грабів появиться один дуб і буде диктувати свою волю.
— Представництва треба добиватись і посилати в нього відданих народові людей.
— Які гарантії, що воно не стане ширмою? Продадуться віддані люди. Їм нікуди буде дітись.
— Ми стежимо за політичними торгами і оповіщаємо загал.
— Він і без цього все бачить.
— Не в однаковій мірі. Ти впевнений, що твоє універсальне недовір’я — найбільш правильна позиція. Та скільки тобі це коштує? Ти не перестаєш тремтіти. А інші володіють енергією, яка проситься в рух. Для таких ізоляція — знеосібка і смерть…
— Вип’ємо. Буде видно.
— За рух!
— За літо!
Гривастюк поправляється. Напевне, Катерина, спробувавши панських страв на учті в Заліссі, смачніше варить. Я чекаю, поки він дасть розпорядження, а він намагається блиснути господарською хваткою. Полонений червоноармієць, спроваджений війтом з Гусятина, падає з ніг. До його свідомості не доходять Гривастюкові накази, такий він виснажений. І війт здогадується.
— Повторіть, — велить він.
Плутано, російською і українською впереміжку, полонений викладає суть. Війт закипає.
— Чого ти морочишся з кацапом! — вигукує Катерина з сіней. — Це ж туман! Не ткни носом у гній — не підкине, не шпигни вилами — сніпок не подасть. Іди вже, ось чоловік дожидає, а з цим турком я сама впораюсь.
З вікна визирнула Гафійка. Її обличчя теж заокруглилось Гривастюк переродженим лагідним голосом питає:
— Як ваше здоров’я?
У канцелярії сідаємо навпроти, він застругує олівця, я лічу гроші — останній внесок.
— Знову з металом? — кидається він.
— Паперу нема.
— Боже праведний, ми маємо вказівку розпродувати землю за безцінь, уряд потребує валюти. Не ображайтесь, пане Повсюдо, і забирайте своє золото назад. Приносьте паперові гроші.
— Що ж мені, знову воювати заради них?
— Не воювати. Ви натерпілися, Повсюдо, черга для молодших. Але ж паперові гроші — доступна річ.
— У кар’єрі не виколупав.
— На камені гроші не родяться, це правда… Хоч камінь може давати зиск… — У війтових очах мигнули насмішкуваті іскорки. — Чому не напишете братові? Урядовці і їх родини користуються пільгами.
— Повсюди на дурничку не лакомляться.
Гривастюк прикусив губу. Мене пройняло морозом. «Що він знає? Адже він грає. Гадає, на дурника потрапив. Нічого, поки що ви, пане Гривастюк, можете мені пошкодити, як заєць кобилі».
— Маєте рацію, — каже він. — Але золото я у вас не візьму під загрозою смертної кари.
Останні слова він вимовив пригнічено.
Я пішов тесати камінь. Працював з озлобленням. З чола градом котився піт, заливаючи очі, та мені здавалось, що разом з потом виділяється з мене щось неприємне в моєму характері, яке я останнім часом відчував майже фізично, як виразку.
Стомившись, я нелегким словом пом’янув традицію придністрянців зводити хати із каменю. Це викликано необхідністю: ріка двічі-тричі на рік виходить з берегів, і вистоюють лише кам’яні будівлі.
Місяць випустом нудьгував серед неба, поки сідало сонце. Я почав висаджувати на плиту бункера цеглини, підморгув безкебетникові, мовляв, учини благостиню і посвіти мені ще з годинку. Він холодно тріщився на мене, показуючи, що не збирається заходити, але не заради
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Романи, Роман Васильович Андріяшик», після закриття браузера.