Читати книгу - "Земля у рівновазі, Альберт Гор"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Існують також тисячі інших прикладів. Так, постійне використання пестицидів може гарантувати, що зерно, яке ми виростимо, дасть нам найвищі можливі короткочасні прибутки, але недбайливе та надмірне їхнє використання отруює запаси ґрунтових вод під полем. Коли ми обчислюємо витрати і прибутки при вирощуванні зерна, то втратою водних запасів нехтуємо. І значною мірою тому, що ми не змогли виміряти економічну вартість чистої ґрунтової води, ми забруднили більше половини всіх підземних водних запасів у Сполучених Штатах найновішими пестицидами та іншими отруйними речовинами, які тепер фактично неможливо усунути.
Або візьмімо інший приклад, трохи далі від нашого дому. Коли слаборозвинена нація протягом року вирубує мільйони акрів тропічного лісу, гроші, отримані за продаж деревини, вважаються річним доходом країни. Зношування бензопилок та вантажівок у результаті річної роботи в тропічному лісі буде враховуватися у бухгалтерських книгах у графі видатків, але при цьому не враховується знищення самого лісу. Фактично ніде у розрахунках ВНП країни не відображається, що знищено мільйони акрів лісу. Це може вразити та збентежити будь-кого, якщо взагалі не сприймати це як абсурд. І коли Світовий банк, Міжнародний валютний фонд, банки регіонального розвитку та національні органи влади вирішують, які види позик та грошово-кредитної допомоги дати будь-якій країні у світі, вони ухвалюють свої рішення, виходячи з того, як їхня позика може поліпшити економічну діяльність одержувачів. Та для всіх цих установ єдиною найважливішою мірою прогресу в економічній діяльності є динаміка ВНП. Для досягнення практичної мети ВНП вважає швидке і бездумне руйнування навколишнього середовища за нормальну річ!
Роберт Репетто, економіст Інституту світових ресурсів, очолив групу, яка вивчала ефект цього перекручення в обліку національного доходу на прикладі розвитку Індонезії. Втрата нацією лісових ресурсів нині перевищує регенерацію лісу: вирубка лісів призвела до знищення великої кількості родючих ґрунтів і зменшення кількості тропічного лісу майже на 40 відсотків. І в той час, як розгорталася ця економічна трагедія й Індонезія наближалася до небезпечної межі, офіційні економічні звіти малювали рожеву картину постійного прогресу.
Нещодавно я запитав чиновників Організації Об'єднаних Націй, відповідальних за періодичний перегляд визначення ВНП, чому така сліпота все ще панує у наших методах розрахунків. Визначення ВНП та інших ключових критеріїв економічної діяльності переглядаються світовим співтовариством під егідою Організації Об'єднаних Націй кожні двадцять років. Такі економісти, як Дейлі, Репетто, Роберт Костанц з Мерілендського університету та інші, давно наполягали на рекомендованих мною змінах. Урядовці, які починали процедуру перегляду для нового двадцятирічного циклу, визнали доцільність таких змін, але заявили, що тепер це буде зробити важко та незручно. «Можливо, при наступному перегляді», — сказали вони, тобто через двадцять років.
Який разючий контраст існує між дивовижною потужністю та ефективністю нашої економічної системи, що виявилася у філософському розгромі марксизму-ленінізму, та її жалюгідною неспроможністю навіть взяти до уваги отруєння води, забруднення повітря, щорічне знищення десятків тисяч видів живих організмів. Кожного дня ми ухвалюємо мільярди економічних рішень, і їхні наслідки постійно наближають нас до екологічної катастрофи.
Класичні економісти люблять доводити, що всі учасники боротьби між пропозицією і попитом мають «повну інформацію», тобто кожен, хто робить економічний вибір у межах цієї потужної всеосяжної системи розрахунків, може отримати повну інформацію стосовно свого вибору, навіть якщо при цьому трапляються незначні помилкові висновки. Логічним продовженням «повної інформації», є за словами класичних економістів, здатність економічної системи до встановлення ринкової рівноваги, яку вони теж вважають досконалою. Це поняття найкраще ілюструється відомою історією про те, як стара людина гуляла тротуаром зі своєю малою онукою, а та помітила на тротуарі банкноту у 20 доларів і захотіла її підняти. «Ні, ні, — каже дід, зупиняючи в повітрі руку маленької дівчини. — Якби на тротуарі справді лежала банкнота вартістю 20 доларів, її вже хтось забрав би. Такого не може бути».
Такі теорії межують з інтелектуальною зарозумілістю, особливо у світлі неспроможності класичної економіки враховувати втрачені природні ресурси. Так само, як наша економічна наука робить абсурдні та нереальні припущення про інформацію, дійсно доступну реальним людям у реальному світі, вона наполягає на однаковою мірою абсурдних припущеннях, що природні ресурси — невичерпні «безкоштовні блага».
Це припущення частково пояснюється тим фактом, що система рахунків національного доходу була розроблена Джоном Мейнардом Кейнсом перед закінченням колоніальної ери, коли запаси природних ресурсів справді здавалися невичерпними. Адже зовсім невипадково, що нині найбільше екологічне забруднення спостерігається у тих країнах, що позбулися свого колоніального статусу тільки в останньому поколінні. Тенденції варварського використання природних ресурсів мають інерцію, яку важко зупинити, особливо якщо існуючий економічний порядок встановлювався тими, хто передусім був зацікавлений у вивезенні природних ресурсів з цих країн.
Випадки подібної сліпоти, однак, не стосуються лише оцінки природних ресурсів. Згідно з першим законом термодинаміки, ані матерія, ані енергія не можуть виникати або зникати безслідно; тому природні ресурси перетворюються на корисні продукти, названі товарами, та шкідливі побічні продукти, включно з тими, які ми інколи називаємо забрудненням. Недивно, що наша економічна система оцінює ефективність виробництва, або «продуктивність», враховуючи тільки гарні речі, які ми виробляємо, а не погані. Але кожний виробничий процес створює відходи. То чому ж це не враховується? Наприклад, якщо країна, виробляє величезну кількість алюмінію, то чому не враховуються відходи у вигляді фтористого кальцію, неминучого побічного продукту виробництва?
Справді, підвищення продуктивності виробництва — єдиний найбільш значний показник економічного «прогресу» — обчислюється методом, що спирається на інше абсурдне припущення: якщо нова технологія дає і гарні, і погані наслідки, то за певних умов допустимо враховувати
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Земля у рівновазі, Альберт Гор», після закриття браузера.