Читати книгу - "Земля у рівновазі, Альберт Гор"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Але абсурдність ситуації цим не вичерпується. Пізніше, коли вимагаються видатки для ліквідації забруднення, то, як правило, вони фігурують у національних рахунках як позитивне надходження. Інакше кажучи, чим більше забруднення ми створюємо, тим більший продуктивний внесок ми можемо зробити до національного продукту при його ліквідації. Вилив нафти з танкера «Ексон Валдез» у протоці принца Вільяма та зусилля з її збирання — це один з прикладів фактичного збільшення нашого ВНП.
Класична економіка також неспроможна належним чином врахувати всі витрати, пов'язані з тим, що ми називаємо споживанням. Кожного разу, коли ми щось споживаємо, утворюються певні відходи, але цей факт класичним економістам було зручно забути. Щорічно ми споживаємо мільйони тонн хлорфторвуглеців. А хіба вони зникають? Хіба не вони виїдають озонову діру? Щодня ми споживаємо 14 мільйонів тонн вугілля і 64 мільйони барелів нафти. Хіба вони зникають? Звідки в атмосфері з'являється додатковий двоокис вуглецю С02, якщо не від них?
Жодна з таких прихованих витрат не враховується належним чином; справді, те, як наша економічна система вимірює продуктивність, не має сенсу навіть у межах логіки самої системи. Це майже те саме, якби, наприклад, «економічна людина» з класичної теорії фактично вірила у чаклунство. Якщо наші економічні блага вироблені з природних ресурсів, які ніколи не вичерпуються тому, що їхня пропозиція необмежена, якщо виробництво не створює небажаних побічних продуктів, а корисні продукти після використання зникають безслідно, то ми справді є свідками великого чаклунства.
Я пам'ятаю, як малою дитиною колись сидів з моїм батьком в його офісі тоді, коли якийсь чоловік начебто цілком логічно викладав у деталях свої плани про побудову машини, яка перетворює свинець у золото. Мій батько, як я підозрюю, був тоді люб'язнішим і терплячішим, ніж він інакше міг би бути, з тим, щоб я отримав нагоду послухати одного з останніх алхіміків на Землі. Однак алхіміки — це явно не вимираючий вид живих істот, оскільки, коли ми начебто споживаємо товари та ресурси, то насправді перетворюємо їх в іншу хімічну та фізичну речовину. Така промислова алхімія дуже небезпечна. Але ж колись пізніше приховані витрати подібної алхімії доведеться оплачувати.
Класична економіка визначає продуктивність дуже вузько і заохочує нас ототожнювати досягнення у продуктивності з економічним прогресом. Але Святий Грааль (Священна чаша, в яку начебто було зібрано останні краплі крові Христа, символ Христової чистоти; була предметом пошуку середньовічних рицарів — Ред.) прогресу так зачаровує, що економісти мають тенденцію не помічати негативних наслідків, що часто супроводжують позитивні зміни. Проблема полягає в тому, що вони майже завжди ідуть разом, і справжня мудрість вимагає порівняння позитивних та негативних наслідків для того, щоб визначити, чи загальний результат позитивний чи негативний. Якщо ми оцінюємо вартість того, що робимо, й при цьому стійко ігноруємо важливі побічні ефекти, нас очікують неприємні несподіванки. Наприклад, коли несподівано настає «нова» екологічна катастрофа, то, оглядаючись назад, можемо побачити накопичення тисяч на перший погляд правильних, але насправді погано продуманих рішень, ухвалених за такими критеріями, що не мають будь-якого сенсу, якщо врівноважувати всі витрати і ризики з прибутками. Чому ці наслідки не передбачалися заздалегідь? Відповідь полягає у здатності нашої економічної системи приховувати шкідливі ефекти багатьох рішень, вдаючись до інтелектуального прийому — позначення таких наслідків терміном «зовнішні ефекти» («екстерналії»).
Економісти ігнорують шкідливі наслідки, хоча завжди враховують корисні, заявляючи при цьому, що одночасно взяти їх до уваги в розрахунках дуже важко. Крім цього, шкідливі наслідки неможливо продати, а тому відповідальність за них намагаються непомітно скинути на щось інше. Таким чином, оскільки врахування поганих наслідків ускладнило б оцінку корисної продукції, їх просто вважають зовнішніми для процесу, і назвали «зовнішніми ефектами».
Така звичка — використовувати довільне визначення для виключення неприємних фактів з розрахунку того, що є корисним, а що шкідливим, — це нечесність. У філософському розумінні вона схожа на моральну сліпоту, притаманну расизмові й антисемітизмові. Такі люди також використовують довільні визначення для виправдання того, що вони визначають певну групу людей малоцінними й непотрібними. Наприклад, расистом можна вважати людину, яка обводить ціннісне коло навколо себе та інших людей своєї раси з тим, щоб виключити, за визначенням, з нього людей інших рас. Далі расист зазвичай вводить критерії, які штучно роздувають цінність тих, що знаходяться в цьому колі, за рахунок приниження тих, хто поза ним. Часто існує пряме співвідношення між зрослою цінністю всередині цього кола та зменшеною цінністю поза ним. Рабство і апартеїд — конкретні приклади цього явища.
Аналогічно наша економічна система довільно визначає коло цінних речей у нашій цивілізації, які треба тримати в полі уваги і вимірювати. Водночас ми відкриваємо, що найлегше штучно збільшити вартість таких речей за рахунок тих речей, що залишилися за тим колом. І тут знову з'являється згубне співвідношення: чим більше шкідливих речовин завод зможе скинути в річку без очищення, тим більший прибуток отримає фірма та акціонери; чим швидше будуть вирубані тропічні ліси — тим швидше худоба матиме нове пасовище і тим швидше перетвориться на гамбургери. Наша неспроможність виміряти шкідливий вплив на довкілля — різновид економічної сліпоти, наслідки якої можуть бути непередбачуваними. Математик університету Британської Колумбії Колін Кларк сказав: «Видиме економічне зростання може виявитися ілюзією, породженою неспроможністю врахувати зменшення природного капіталу».
Роберт Репетто та інші запропонували внести незначні зміни у систему обчислення продуктивності як перший крок до врахування зовнішніх ефектів. Вони пропонують ретельно вимірювати і корисні, і шкідливі наслідки у будь-якому процесі та стежити за їхніми змінами перед тим, як визначити зміну продуктивності виробництва. Наприклад, кожна електростанція, яка спалює вугілля, виробляє і кіловат-години електроенергії, і тонни атмосферного забруднення. Легко оцінити економічне значення електроенергії, тому що вона продається. Але також можна частково оцінити економічне значення викидів у атмосферу. Окисли сірки викликають втрати врожаю зерна навколо електростанції, завдають прямі матеріальні збитки, зменшують видимість навколишніх предметів та збільшують рахунки за лікування респіраторних захворювань. На обчислення справжніх витрат, спричинених шкідливими наслідками, які викликає викид в атмосферу кожної додаткової тонни двоокису сірки, пішло багато сил та праці. Сьогодні подібні розрахунки набагато менш точні, ніж визначення вартості виробленої електроенергії на ринку.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Земля у рівновазі, Альберт Гор», після закриття браузера.