Читати книгу - "Романи, Роман Васильович Андріяшик"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Закипіла. — Грушевич вийняв з печі казанок. — Всипати цинамону?
— Дякую, не треба. — Кривов’яз узяв горнятко з окропом. — Не шукайте, пане Грушевич, у мене нежить, я однаково не відчую запаху.
— А мені не кортить вечеряти, — сказав Грушевич, розчулено дивлячись, як гість попиває окріп. У мене виникло підозріння, що він уже почав смакувати нашу сумну ідилію. — Сьогодні прочитав у газеті, - порушив мовчанку Грушевич, — що під час громадянських війн світ втратив ще понад десять мільйонів чоловік.
— Я про це маю одну думку, — озвався Кривов’яз. — Коли добро здобувається ціною таких величезних жертв, то ніякі вітри не відженуть від нього запаху крові.
— Поступ завсіди дорого коштував. — Грушевич підкинув скалок у піч. — Що не вміщується в рамки часу, те мусить доступатися. Але на практиці це перетворюється в сумну трагедію.
— Бо час мусить закарбувати в історію кожний крок.
— На практиці, - додав Грушевич, — часто не завдають собі клопоту з вибором засобів. Іноді повертається так, що засоби ототожнюються з ідеями. Один з трьох не розуміє ідеї, яка засіла в головах двох інших, і цього досить, аби його звести зі світу. А натовпові байдуже до причин, йому влаштовуй видовища…
— Мабуть, це все-таки споконвічна біда, пане Грушевич, — м’яко поправив лікаря Кривов’яз. Я подумав, що зараз засоби переконання стануть засобами війни, але Кривов’яз був людиною вихованою і сказав: — Не хотілося б посилатися на чужий розум, та що вдієш, коли зловживають правом оцінювати явища. Чи не тому після сплину літ дев’яносто дев’ять відсотків того, що робимо, здається пустою тратою сил? Отже, я пошлюся на чужий розум. Я колись подумки сперечався з тим висновком, нібито люди готовніше служать ідолам, аніж ідеям, проте це так.
Грушевич, видко, не збагнув, як тонко обійшов його професор, і згідливо кивнув.
— А жорстокість — породження неосвіченості, - додав Кривов’яз, не даючи можливості заперечувати. Він зміряв лікаря допитливим поглядом і сказав: — Над загалом запановують окремі істини, ними намагаються загнуздати практику… Та, бачу, ви стомилися. Либонь, пора спати. Того папства ніколи не пересудиш. Через нього впала ЗУНР, люди гинуть як не в тюрмах, то в сирих льохах… Завтра спробую найнятися за репетитора.
— А мені в одному місці пообіцяли медичне устаткування. Треба раніше встати. Добраніч, пане професор.
Тільки-но запала тиша, в мурі піді мною заворушилась щуриха. Вона, здається, вивела малят і знахабніла. Я вважав, що всяке живе створіння, плекаючи потомство, повинно триматися обережно, а ця щуриха здуріла: я міг її знищити, але не підіймалась рука. Видко, їй надокучило чекати, поки стихне бесіда, бо діяла швидко і необачно. Вибравшись на нари, вона стала шукати чоботи, та я їх попідвішував до гаків на стелі. Щуриха відчайдушне зашкрябала в торбі, де ще, певне, тримався запах м’яса, яким мене почастував військовий кашовар, і навіть дозволила собі пискнути, розлютившись.
Гидка істотка! Вона теж не впевнена в собі, інакше чого доходити до такої несамовитості? Я всім розхвалюю льох, переконую, що тут міцнієш духом, адже наш дух прагне до вічності, а це стихія вічності. «Серед цих старезних мурів лиш дивак може втратити рівновагу», — кажу я. Хлопці краєм рота усміхаються, а на серці в них, мабуть, те саме, що в конаючої з голоду щурихи. Вона ще недавно контролювала всю Ринкову площу і дещо знаходила, а тепер боїться лишати потомство і теребить клапті газети під нарами.
Я повернувся на другий бік, і щуриха заніміла.
Тепер я не скоро засну. Думати не хочеться, згадувати нема що. Я злажу з нар, скручую цигарку. В темряві тиші важко сидіти один на один з собою. Ніби накрили тебе рядном ганьби, і нема тобі ні життя, ані смерті.
Проклята щуриха. Викурила душу з притулку вічності. Історія, сивий патріарх підлабузництва, подарувала мені куточок в Корняктовому льоху. Як це мило! Бо що людина без притулку? Дикун. Німина в сідалі сонця, якщо сонце можна порівняти з доброю, нерозумною квочкою. Людина без пристановища не має ні обличчя, ні майбутнього. І я стану дикуном, як, не дай боже, нас підслідять поліцаї, бо в хаті, яку я збудував, гуляють вітри, а штраф за те, що я поставив її на бункері, не сплачу продовж усього життя.
Де в битві з перешкодами програють наші надії, звідти не виносиш прихильностей. Та в мене, як у тієї щурихи після родів, інстинкт самозбереження перетворився на свою протилежність, і я готовий віддатися катові, щоб тільки люди змогли пересвідчитися, що в моїх жилах тече кров.
Я рушив у куток, де спав Тодосій. Прокинувшись, він ніяк не міг зорієнтуватися, куди потрапив. Я сів біля нього на нари.
— Розкажи, Тодосію, як там на селі. Він щось пробурмотів і нарешті отямився. — Що розповісти, Прокопе?
— Хату мою не валяють?
— Ні. Марина запросила попа, хату освятили. Тепер трісочки ніхто не візьме.
— Знаю, що люди не посягатимуть. А власті?
— Гривастюк нібито казав, що грунт ти купив, це твоє, а штраф виплатиш.
— Гривастюк далі війтує?
— Хто ж візьметься? Тут треба і нашим, і вашим… Треба вміти. Лиш писаря взяв.
— А Марина, Тодосію?
— Від Левадихи вибралась. У Ковальчучки. Помирились. Ти знаєш, що старий відписав поле на церкву? Ну от, тепер рівні, нема за що ненависть роздувати.
— Марина нічого не вимагала, — сказав я.
— Але Ковальчуки потерпали. Знаєш: підніми палицю — винний пес дає ногам знати.
— А ти чого зірвався з місця?
— То, Прокопе, якась мана, — мляво відказав Тодосій. — Все мені осоружним стало: поле, дім, жінка… Мені з голови не виходило, чого ти не розпитуєш. Гадаю, невже і в нього таке, як у мене.
— Я мусив піти. Мене могли засудити. А твою Надійку я пам’ятаю. Мила дівчина. Злагоди не було?
— Де там! І на суперечку не заходило. Розумієш, біда. Мені не переставало здаватися, що зв’язав Надії руки, кривджу своєю долею, що чим далі, то буде їй тяжче зі мною. Туманів, туманів та й зібрався до Канади… Ти ще був дома, як Крочакова Ревека розбилась?
— Ні.
— Скочила зі скелі в кар’єр, де ти камінь рубав. Ніхто нічого не знав, аж навесні дітиська знайшли. Вона вже — лиш кісточки. Мала якусь тугу, не могла перенести.
— Шкода.
— Шкода, — погодився Тодосій. —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Романи, Роман Васильович Андріяшик», після закриття браузера.