Читати книгу - "Земля у рівновазі, Альберт Гор"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Свідчень цієї духовної втрати чимало. Так, психічні захворювання різного типу дійшли вже характеру епідемії, а особливо у дітей. Три головні причини смертності серед неповнолітніх — нещасні випадки, пов'язані з вживанням наркотиків та алкоголю, самогубства і вбивства. Відвідання крамниці зараз вважається відпочинком. Матеріальних цінностей сьогодні нагромаджено найбільше за всю історію, — але те саме стосується і кількості людей, які відчувають у своєму житті порожнечу.
Потужні рушії відволікання, набуті промисловою цивілізацією, спокушають нас, обіцяючи повне задоволення бажань. Нові можливості людини накидати свою волю світові здатні забезпечити великий «кайф», який мало чим відрізняється від того, що його відчувають наркомани, коли наркотична речовина, введена в кровообіг, починає впливати на мозок. Але це відчуття швидко минає, не давши справжнього вдоволення. А метафора наркотичної залежності принагідна і в іншому аспекті. З часом, для підтримки задоволення на певному рівні, наркоман потребує дедалі більшої дози наркотику; наша цивілізація також мусить усе вище підносити рівень споживання. Але чому, щороку споживаючи дедалі більше природних ресурсів на душу населення, ми це вважаємо природним та закономірним? Чи ми потребуємо більшого рівня споживання, щоб досягнути того ж ефекту відволікання, якого раніше досягали, обходячись меншим? У публічних дискусіях про спроможність науки, технології та промисловості надати нам нову й страхітливу владу над природою, нас іноді не так цікавлять серйозні аргументи за і проти, як гострі відчуття, що завжди супроводжують перше використання нових удосконалених засобів людської зверхності над Землею.
В основі згубної залежності лежить оманлива надія зазнати яскравості та безпосередності реального життя, уникнувши необхідності знайомитися з його зворотнім боком — страхом і болем. Наша промислова цивілізація обіцяє нам щось подібне: прагнення щастя та комфорту понад усе є першорядним, і нас заохочують вірити, що споживання нескінченного потоку блискучих нових продуктів є найкращим шляхом досягти успіху в його реалізації. Обіцянка легкого вдоволення бажань така спокуслива, що ми ладні радо забути свої справжні відчуття та відмовляємося від пошуку правдивої мети й змісту нашого життя.
Але ця обіцянка завжди облудна, бо залишається потреба справжності. У здоровому, врівноваженому житті галасливі діалог зі штучним, власноруч витвореним світом може відволікти нас від більш глибоких ритмів життя, але не здатні перервати їх. Патологічна звичка обертає такий діалог на щось гірше за галасливу розвагу, оскільки що більше порушується рівновага життя, тим більше енергії витрачають людина на об'єкт згубної пристрасті, дедалі узалежнюючись від оманливих замінників життя, а ритм її похмурого та рутинного животіння стає все більш несумісним із природною гармонією буття. Коли ж цей розлад поглиблюється, дисгармонія дається взнаки безперервним рядом криз, кожна з яких руйнівніша за попередню.
Дисгармонія нашого ставлення до Землі, зумовлена нашою згубною схильністю до споживання якомога більше природних ресурсів, виявляється сьогодні у нових і нових кризах, кожна з яких знаменує чимраз руйнівніше зіткнення між цивілізацією і природним світом: якщо колись всі загрози довкіллю обмежувалася місцевим або регіональним рівнем, то нині маємо і декілька стратегічних небезпек. Втрата півтора акра вологого лісу щосекунди, раптове прискорення у тисячі разів природної швидкості вимирання живих видів, озонова діра над Антарктидою і зменшення товщини озонового шару по всіх широтах, можливе руйнування кліматичної рівноваги, завдяки якій планета є придатною для життя, — ось свідчення все шаленішої напруги між людською цивілізацією та світом природи.
Багато хто начебто забуває про ці тенденції та згубну сутність нашого нездорового ставлення до Землі. Але тим, кому просто бракує знань, може допомогти освіта, — куди гірше, коли люди не вважають такий підхід руйнівним. Адже чимало політичних, ділових та інтелектуальних лідерів, агресивно і категорично заперечуючи саму наявність таких тенденцій, на ділі «потурають» їм, усувають незручні перешкоди й сприяють збереженню згубної поведінки.
Психологічний механізм такого заперечення складний, але хвороблива залежність є цілком придатною моделлю для його розгляду. Заперечення — це стратегія тих, хто ладен вірити, що зможе продовжувати своє залежне від згубної звички життя, уникнувши негативних наслідків для себе й навколишніх. Наприклад, алкоголіки вперто відмовляються визнавати, що їхня пристрасть шкодить їхньому життю; повторювані автомобільні аварії, спричинені одним і тим самим п'яним водієм, алкоголік пояснюватиме випадковістю, щораз іншою.
Отже, суть такого заперечення пояснюється внутрішньою потребою жертв поганої звички не визнавати зв'язку між залежною поведінкою та її згубними наслідками. Потреба заперечувати буває вельми потужною, але людину, яка визнає свою залежність від згубної звички, можна схилити до усвідомлення почуттів і думок, від яких вона так відчайдушно намагається відволіктися; зречення цього нав'язливого потягу означає втрату свого головного щита проти страху зіткнутися з тим, чого так вперто прагнеш уникнути.
Деякі теоретики твердять, що багатьох людей до згубної залежності штовхає почуття безсилля. Вони часто мають нав'язливу потребу в абсолютному контролі над тими кількома речами, що здатні задовольнити їхні бажання. Ця потреба породжується почуттям безсилості та зворотно пропорційна силі цього почуття, яке у них викликає реальний світ із його спонтанністю та неконтрольованістю.
Важливо зрозуміти, що ця психологічна драма відбувається на порозі свідомості. Справді, саме цей кордон і захищається від наполегливого втручання дійсності. Втім, забезпечення неприступності цього бастіону вимагає стільки обману, що друзям жертв згубної залежності важко повірити, ніби ті не відають, що коять із собою й навколишніми людьми. Таку оманливу поведінку легко пояснити: одержимі потребою задовольнити своє пристрасне бажання вони підпорядковують цій меті геть усе. Адже правдиве розуміння підґрунтя їхніх вчинків може не дати їм вдовольняти свою пристрасть, тому вони й наполягають, що не мають психологічних проблем.
Ми не усвідомлюємо свого руйнівного впливу на Землю переважно з тих-таки причини, а отже, маємо ту ж таки потребу заперечувати, і до того ж чималу. Заперечення може набирати страшних та химерних форм. Наприклад, у Південній Кароліні 1991 року, на п'ятий рік посухи, деякі домовласники обприскували зеленою фарбою свої мертві газони так само, як деякі власники похоронних контор гримують мерців за допомогою косметики, щоб ті скидалися на живих і менше шокували глядачів, надто вразливих до споглядання смерті. Джозеф Конрад писав у «Серці темряви»: «Завоювання Землі не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Земля у рівновазі, Альберт Гор», після закриття браузера.