Читати книгу - "Маркус, Ірина Скрипник"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
——— Не можна так довго порушувати заповіді богів і сподіватися, що їхній гнів вас не торкнеться! Настане день, коли всі грішники отримають по заслугах! Цього дня ангели спустяться з небес, щоб здійснити правосуддя та очистити наш світ від первісного гріха!
Голос розносився площею, відбиваючись від стін будинків і повертаючись назад. Здавалося б, черговий божевільний стоїть посеред невеликого міста і кричить про кінець світу. Його очі горіли несамовитим вогнем, а руки тремтіли в такт його словам. Але чомусь Лукас уважно слухав його. Він стояв за кілька кроків від безумця в чорній накидці, намагаючись не привертати уваги перехожих. Його зелені очі не відривалися від проповідника. Він ніби намагався зловити кожне його слово, а той усе продовжував і продовжував:
——— Якось вони вже спускалися до нас, але ми, дурні, не зрозуміли цього! Подумайте! Подумайте, люди, про те, що ви творите, поки не стало занадто пізно! Посланці небес уже один раз убили все живе за ваші гріхи, об'єднавши всі землі в один материк!
Так він кричав уже кілька годин. Навіть той факт, що сонце вже сіло, не зупиняв його. Ніхто вже не звертав на нього уваги. Ніхто, крім Лукаса, який на момент їхньої зустрічі вже став трохи вищим і тому здавався ще худшим. Навіть не знаю, чим цей безумець привернув його увагу.
—— Нам час іти, — підійшов я до Лукаса.
Він не став ставити зайвих питань. Тільки поправив каптур, щоб ніхто не бачив його обличчя. У мене теж була така сама накидка. Я вкрав їх вчора з одного магазину, щоб нам було легше змішатися з натовпом. Я часто робив так: крав те, що нам потрібно було, щоб ми нічого не потребували. Спали ми в різних занедбаних будинках і намагалися не затримуватись довго на одному місці, щоб нас було складніше знайти. Так ми жили досить довгий час.
—— Гадаєш, Пангея з'явилася інакше? - Запитав мене Лукас, коли ми вже виходили з чергового містечка.
—— Упевнений, що так.
Але така відповідь не влаштувала Лукаса. Він підбіг до мене і схопив за руку, щоб я зупинився. Він робив так, коли хотів привернути мою увагу. Іноді це дратувало, іноді – ні. Того вечора я лише зітхнув і почав думати над більш докладною відповіддю:
—— Я не вірю, що раніше земля була поділена на кілька частин, які раптом вирішили об'єднатися ні з того, ні з сього. Пангея існувала завжди. Вона завжди була єдиною обітованою землею.
—— А якщо ні? Що, якщо світ набагато складніший, ніж ми думаємо?
—— До чого ти ведеш? Ти знаєш щось, про що я не знаю?
—— Ні, — похитав Лукас головою, — просто припустив.
Я вдав, що повірив йому. Він точно не хотів чогось говорити, а я не міг вимагати від нього, аби він розповідав мені все. В мене теж були від нього секрети. Одним із них був мій похід до старійшини Іскристу. Повернувшись під ранок, я почав щось брехати про те, що невідома сила змусила мене годинами ходити вздовж річки туди-сюди і я не міг нічого з цим поробити. Тоді мені здалося, що Лукас повірив мені. Якщо це так, тоді він надто довірливий, щоб жити у цьому жорстокому світі. Сподіваюся, колись він стане хитрим та жорстоким. Інакше він не виживе в цьому світі.
Ми вже йшли вузькою стежкою між дерев, коли він раптом запитав:
—— Як гадаєш, є місця, куди не потрапляють сонячні промені?
—— Навряд чи, — зітхнув я.
—— Отже, ми так і не знайдемо собі місця?
Ці слова змусили мене замислитись. Завдяки силі дракона я міг бути вдень на вулиці, але що на рахунок Лукаса? Той, хто зробив його вампіром, говорив, що завдяки тілу ангела, Лукаса буде важко вбити. Чи це стосується сонячних променів? Чи він говорив про зброю? Який сенс це чудовисько вкладало в ці слова? Що він мав на увазі? Чи справді ангели такі сильні, як про них говорять?
Я непомітно закликав свій меч і, подивившись на всі боки, кинув його в Лукаса. Меч застиг у повітрі за кілька сантиметрів від його обличчя.
—— Якого біса, Маркус? — злісно заволав Лукас.
Меч відразу впав на землю, а потім і зовсім розчинився. Я почав щось говорити, що там пролетіла муха. Мовляв, я цілився у неї. Але цього разу Лукас точно не повірив мені. Може, він і був наївний, але точно не дурний. Він не став слухати такі жалюгідні виправдання, а став на четвереньки. Один ривок – і його зуби опинилися біля моєї шиї. Цього разу він вкусив мене. Нестерпний біль одразу ж пронизав моє тіло. Чи завжди його зуби були такими гострими? Я мимоволі застогнав від болю і почав відштовхувати його від себе. Але він лише глибше встромляв свої ікла. Тільки коли мої ноги підкосилися і ми опинилися на землі, він раптом відійшов від мене і витер рукою залишки моєї крові біля свого рота.
——— Твоя кров відрізняється від звичайної людської… Ти став сильнішим?
Я приклав руку до місця укусу, щоб зупинити кровотечу, і спробував сісти.
——— Так, є дещо, що я зробив таємно від тебе.
——— І що ж це?
Я зам'явся. Чи варто йому розповідати про ельфійського старійшину? Напевно, це засмутить його. Не треба було намагатись перевірити його захист! Тоді б цієї розмови не було. Я все зіпсував.
——— Кажи, що ти зробив! Я чекаю!
Лукас раптом видав такий грізний крик, що мені здалося, ніби земля під моїми ногами затремтіла, а небо над головою миттєво вкрилося темними хмарами. Вітер наче посилився до штормового пориву.
Я не міг зрозуміти, як це сталося, але слова самі собою вирвалися з мене. Я розповів йому все. Мої секрети, мої страхи, мої надії – все виклав перед ним, мов карти на столі. Я просто не міг чинити опір його владному наказу. Мабуть, коли він встромив у мою шию свої зуби, він не тільки спробував мою кров, але й узяв на себе частину зілля, яке я випив до цього. Тепер не я, а він контролюватиме мої дії. Мій план, який здавався мені таким хитрим і бездоганним, провалився. Я чекав на його праведний гнів, його обурення, але він сприйняв все спокійно.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Маркус, Ірина Скрипник», після закриття браузера.